Dinosauři vládli naší planetě...
UVÁDÍ DAVID ATTENBOROUGH
...více než 150 milionů let.
Obývali téměř každý kout země
a existovali ve všemožných formách a velikostech.
Někteří z nich byli opravdu pozoruhodní.
Nyní již víme, že tyranosaurus rex byl dobrý plavec.
Že velociraptoři byli mazaní, opeření lovci.
A že někteří dinosauři vykazovali velice bizarní chování.
Ale téměř dennodenně dochází k novým objevům,
které nám toho o životě na této planetě před 66 miliony let prozrazují víc.
Tentokrát v Prehistorické planetě
odhalíme nové živočichy,
nové poznatky o tom, jak si dinosauři hledali partnera,
obtíže, které přináší výchova mladých
a titánské souboje.
Vydejte se s námi na cestu do doby, kdy příroda naplno ukazovala, co v ní je.
Tohle je Prehistorická planeta 2.
PREHISTORICKÁ PLANETA 2
MOKŘADY
Tohle jsou rozlehlé mokřady severovýchodní Asie.
V tomto nížinatém, zaplaveném území se nachází bezpočet ostrovů.
Každý z nich je obklopen téměř stojatou vodou.
Což z nich činí potenciální líheň nového života.
Mládě pterosaura. Azhdarchid. Je na světě teprve pár hodin.
Je na ostrově,
takže své první, váhavé krůčky může podnikat v bezpečí.
Tahle samička se postavila na vlastní nohy a je načase vyzkoušet křídla.
Naučit se je správně používat bude chtít trochu cviku.
Teď měří pouhých 30 centimetrů,
ale stane se z ní obr s rozpětím křídel přes devět metrů.
A k tomu bude potřebovat veliké množství potravy.
Kterou ale na tomhle maličkém ostrůvku nesežene.
Bude muset odletět
a nakrmit se v bažinatých lesích, které její ostrůvek obklopují.
První let bývá vždycky ošemetný. Zvlášť když probíhá nad vodou.
Dnes fouká mírný vánek.
Ten jí pomůže získat trochu vztlaku navíc.
Tohle mládě však ještě není dostatečně silné.
Shamosuchusové. Čtyřapůlmetroví predátoři.
Tento ostrov může skýtat bezpečí,
ale to rozhodně neplatí pro okolní vody.
Pokud se vzlet nepovede dokonale, nabrat výšku jde jen stěží.
A takhle vysoko to nestačí.
Lepší letci se už skoro dostali do bezpečí lesa.
Ostatní stále čekají na svůj první pokus.
Jako zázrakem unikla.
A teď má šanci si vyzvednout svoji odměnu.
V těchto bujných, mokřadních lesích má veškerou potřebnou potravu.
Zde v mokřadech Jižní Ameriky
dlouhé letní dny dávají vzniknout větší hostině.
Tyto mokřady se hemží živočichy všemožných druhů.
A už se sem blíží lovci.
Draví, téměř metr dlouzí kostlíni...
jsou obědem obrovského austroraptora.
Jsou to příbuzní velociraptorů, akorát jsou mnohem, mnohem větší.
Od hlavy k ocasu měří šest metrů a váží kolem 360 kilogramů.
A díky zubům, které se podobají těm krokodýlím,
umějí tito dinosauři velice šikovně chytat ryby.
Po většinu roku jsou to samotářští lovci.
Ale během léta se zvýší počet ryb
i počet austroraptorů.
Ti největší si nechávají nejlepší rybářská místa pro sebe.
Konkurenci netolerují.
Pro ty, kteří ještě nejsou na vrcholu sil, to je náročné období.
Tento mladý samec je ještě zbarvený jako mládě,
a má tedy malou šanci zajistit si dobré místo k lovu.
Nicméně jsou i jiné způsoby, jak si zde sehnat potravu.
Jídla je tady tolik, že jím dospělí značně plýtvají.
Z ryb často jedí jenom ty nejlepší části.
A mláděti budou jakékoliv zbytky bohatě stačit.
Je to ale riskantní.
Aby uspěl, musí to provést nenápadně.
Je poraněný, a nic z toho.
Dospělí se kolem něj stále ještě krmí,
takže může mít další šanci.
Dva dospělí se začali hádat o nejlepší rybářské místo.
Nastal čas jít na věc.
A teď je načase utéct.
Povedlo se.
A získal nejen zbytky kořisti.
Ale i ponaučení.
A když se dobré podmínky vrátí i příští rok,
možná bude tohle mládě schopno soupeřit o vlastní rybářské místo.
Na severu Madagaskaru už se pomalu mění počasí.
První déšť za několik měsíců začíná oživovat vyprahlou zem.
Jezírka a koryta se plní vodou a zvířata se navracejí.
Ale nejen dinosauři.
V těchto bahenních kalužích...
číhá netvor.
Beelzebufo, ďábelská ropucha.
Je tak veliká, že dokáže najednou spolknout i malého dinosaura.
Tenhle samec zde ale není na lovu.
Hledá partnerku.
Samičky ďábelských ropuch jsou náročné, takže si samec musí najít dobré místo.
Jen tak je bude schopen přivábit.
Jeho hluboké kuňkání se nese daleko.
V tenhle výsledek ale tak úplně nedoufal.
Přišli patnáctimetroví rapetosauři.
Přilákal je sem příslib bahenní koupele.
Beelzebufovi se tohle načasování ale vůbec nehodí.
Jeho jezírka teď leží pod 70 tunami sauropodí hmoty.
Není času nazbyt.
Samičky ďábelských ropuch se páří pouze na začátku období dešťů.
Musí si najít jinou kaluž.
Třeba tuhle.
Cesta k ní bude nebezpečná.
Konečně se tam dostal.
Ale ne bez povšimnutí.
Nejmenuje se ďábelská ropucha pro nic za nic.
Je načase zkusit zase zpívat.
Ale přes hluk spokojených sauropodů nejde slyšet.
Má však štěstí,
protože rapetosauři mají něco i raději než válení se v bahně.
A tím něčím je potrava.
Hladové stádo jde pryč.
Ovšem nechali za sebou cosi užitečného.
Desítky obřích stop naplněných vodou.
Pro beelzebufa je to dokonalá příležitost, aby pokračoval v hledání partnerky.
Ďábelská ropucha dokáže přežít jedině zde,
protože je tahle krajina každoročně zaplavována sezónními dešti.
Ale jsou i oblasti, kde měnící se klima jistotu dešťů nepřináší.
Tato vnitrozemní kotlina v Severní Americe kdysi ležela desítky centimetrů pod vodou.
Ale po desítkách let sucha je nyní zcela vyprahlá.
Nicméně se tu někteří dinosauři pořád ještě zdržují.
Stádo pachycephalosaurů.
Bizarních stvoření s tlustou lebkou ve tvaru kupole.
Obvykle preferují potravu v podobě plodů a listů...
ale teď si musejí vystačit s kořínky a hmyzem.
Stádo vede veliký samec.
Udržuje v něm řád, aby si každý mohl v klidu shánět potravu.
Ale uvnitř stáda se schyluje k problému.
Mladý samec ukazuje svaly.
Je nejvyšší čas, aby ho dominantní samec srovnal nebo vyhnal ze stáda.
Předvádí mu svoji barevnou pokrývku hlavy.
Snaží se tím mladého samce zastrašit.
Ale ten se tak snadno nevzdá.
Jejich 25centimetrová lebka jim umožňuje přežít silné čelní nárazy.
Starší samec je těžší,
ale mladší samec je mrštnější a má větší výdrž.
Což převažuje misky vah na jeho stranu.
Vítězný řev.
Ale ten přišel moc brzy.
Poražený musí zaplatit vysokou daň.
Vyhnanství.
Být na všechno sám bude náročné.
Ale ani vítěz to zde nebude mít jednoduché,
pokud se tedy do této krajiny brzo nevrátí voda.
Napříč tímto rozlehlým kontinentem
se nacházejí mokřady o rozloze přes 250 000 kilometrů čtverečních.
A většina z nich je zavodněná po celý rok.
Když zde nastává jaro,
nový rostlinný porost vytváří pro stáda, která sem míří, vynikající pastviny.
Ale kde se pohybuje velké množství býložravců...
tam jsou i skvělí lovci.
Tyranosauři rex.
Nejsilnější suchozemští predátoři naší planety.
Většinou na svoji kořist číhají.
Ale když jsou pod takovým dohledem...
není teď k útoku vhodná chvíle.
S nástupem tmy
se některá stáda, která se pásla na volném prostranství,
stahují ukrýt do lesa.
Teď mají predátoři výhodu.
Tyranosauři mají ze všech dinosaurů největší oči,
díky nimž dokážou v šeru skvěle vidět.
A lesem jsou schopní se pohybovat téměř neslyšně
díky měkkým ploskám nohou.
Skupinka edmontosaurů.
Nemají žádné obranné prvky,
ale jsou velcí jako tyranosaurus rex a dvakrát tak rychlí.
K úspěšnému lovu je třeba být mazaný.
Každý z lovců opatrně zaujme pozici.
Poté jeden z nich záměrně udělá nějaký zvuk.
Edmontosauři se mají na pozoru.
Vědí, že lovci jsou blízko,
ale netuší, kde přesně.
Nyní sklapne past.
Jeden tyranosaurus vyběhne.
Stádo zpanikaří a dá se na útěk tam, kde na ně číhá další tyranosaurus rex.
Dokonale provedený plán...
jedním z nejpůsobivějších pozemských predátorů, co kdy žili...
v mokřadech naší prehistorické planety.
PREHISTORICKÁ PLANETA: ODHALENÍ
SRÁŽELI SE PACHYCEPHALOSAUŘI HLAVAMI?
Tohle je lebka pachycephalosaura, téměř pět metrů dlouhého býložravce.
Navzdory rokům zkoumání
se stále ještě snažíme pochopit, proč měl tak zvláštní tvar hlavy.
Nejvýraznějším prvkem pachycephalosaurů...
PŘÍRODOPISNÉ MUZEUM
...je ta divná kopule na hlavě.
Vlastně je to spousta velmi zvláštních hrbolků, hrudek a boulí.
Vzhledem to připomíná draka.
PŘÍRODOPISNÉ MUZEUM
Když se ty až 30 centimetrů tlusté, kupolovité lebky našly poprvé,
všem připadaly velice pevné.
Mělo se za to, že kvůli tomu, že se sráželi hlavami
při soupeření o sociální postavení.
V současnosti se takhle srážejí hlavami ovce tlustorohé.
Tlustá lebka jim pomáhá ochránit mozek proti nárazu.
Ale je to dostatečné vysvětlení, proč měli pachycephalosauři kupolovitou hlavu?
Několik paleontologů napadlo podívat se dovnitř lebky.
Rozřízli několik kupolí pachycephalosaurů,
ale zjistili, že lebka asi nebyla dost silná, aby tyhle přímé nárazy vydržela.
Přišli však na něco jiného. Možná měla kupolovitá lebka jiné využití.
Povrch je pokrytý sítí maličkých vláken.
Třeba na nich rostla pestrobarevná kůže, kterou lákali partnerku.
Tahle nová teorie byla obecně přijímána až do roku 2013,
kdy byl učiněn nový objev.
Našel se pachycephalosaurus
se šrámy, jež značí, že přežil několik zranění temene hlavy.
A tento nález nebyl jediný.
Pak se prozkoumaly sbírky v přírodopisných muzeích
a zjistilo se, že se tyto šrámy vyskytují na podobných místech u různých jedinců.
Jsou to dobré důkazy toho, že se nejspíš hlavou sráželi.
Takže, byla jejich lebka přece jen dost silná, aby je ochránila?
Aby to vědci zjistili, využili nejmodernějších zobrazovacích metod.
Používáme výpočetní tomografii k tvorbě virtuálních modelů kostí,
které pak můžeme podrobit nejrůznějším technickým testům,
jako by to byla třeba součástka letadla nebo umělá kyčel.
Díky tomu jsme získali definitivní důkaz.
Ukázalo se, že jejich lebka dokázala vydržet ohromné síly.
Jako třeba když se střetnou dva hráči amerického fotbalu.
Nyní máme za to, že svoji hlavu používali jako hrozivou zbraň...
a k předvádění pestrých barev.
Měli dva způsoby, jak v prehistorickém světě ukázat, kdo je velké zvíře.
Překlad titulků: Karel Himmer