Динозаври панували на планеті...
ДЕВІД АТТЕНБОРО ПРЕДСТАВЛЯЄ
...понад 150 мільйонів років.
Вони займали чи не кожен її куточок
і бували всіх можливих форм і розмірів.
Деякі з них були справді надзвичайні.
Тепер ми знаємо, що тиранозавр прекрасно плавав...
що велоцираптор був підступним, укритим пір'ям мисливцем,
і що деяким динозаврам була притаманна дуже дивна поведінка.
Майже щодня стаються нові відкриття,
які розказують більше про життя на планеті 66 мільйонів років тому.
У цьому сезоні «Доісторичної планети»
ми покажемо нових тварин,
і їхні поневіряння в пошуку партнерів,
виклики у вихованні потомства
і масштабні сутички.
Подорож у часи, коли природа влаштовувала неймовірне видовище.
Це «Доісторична планета 2».
ДОІСТОРИЧНА ПЛАНЕТА 2
БОЛОТА
Безкраї болота північно-східної Азії.
На цій затопленій низовині можна побачити безліч острівців.
Кожен обтікають повільні води...
що робить їх потенційними оазами для нового життя.
Самичка птерозавра – аждархіда. Вилупилася всього кілька годин тому.
На острові
вона може в безпеці зробити свої перші непевні кроки.
Вставши на ноги, вона випробовує і крила.
Щоб навчитися ними орудувати, потрібна практика.
Істота заввишки лише 30 сантиметрів
згодом стане велетнем з десятиметровим розмахом крил.
Щоб вирости, їй потрібно багато їжі...
якої на цьому крихітному острівці немає.
Їй доведеться покинути його
і вирушити на пошуки харчів у багнисті ліси навколо острівця.
Перші польоти завжди складні – особливо над відкритими водами.
Сьогодні віє легкий вітерець.
Він допоможе їй набрати висоту.
Цьому маляті забракло сили.
Шамосух. П'ятиметровий хижак.
На острівці безпечно,
але в навколишніх водах – ні.
Якщо невдало злетіти, то важко набрати висоту.
Цієї висоти недостатньо.
Найвміліші літуни
майже дісталися безпечного лісу.
Інші от-от спробують.
Дивовижна втеча.
Шанс отримати заслужену нагороду.
У цих багатих болотяних лісах є вся необхідна їй їжа.
На болотах Південної Америки
довгі літні дні створюють умови для ще більшого бенкету.
Болота кишать різноманітними тваринами.
І це приваблює мисливців.
Лютий метрової довжини сарган.
Обід для велетенського австрораптора.
Це родичі велоцирапторів, але значно більші.
Завдовшки шість метрів від голови до хвоста, важать понад 360 кілограмів.
З зубами, дуже схожими на крокодилячі,
ці динозаври вміло ловлять рибу.
Більшу частину року вони самотні мисливці.
Та влітку зростає популяція риби,
а тому й кількість австрорапторів.
Найбільші намагаються приберегти для себе найкращі рибні місця.
Вони не терплять суперників.
Для тих, хто ще не досяг повного розквіту, це складна пора.
Цей молодий самець, пір'я якого ще не набуло дорослого забарвлення,
навряд чи зуміє знайти хороше місце для риболовлі.
Проте добути собі обід можна й іншим способом.
Тут так багато харчів, що дорослі ними перебирають.
І часто з'їдають лише найсмачніші частини риби.
Для молодого динозавра згодяться й чужі недоїдки.
Однак це ризиковано.
Щоб забрати їх собі, треба діяти обачно.
Постраждалий і без здобутку.
Та поки бенкет дорослих триває,
може випасти ще одна нагода.
Двоє дорослих борються за найкраще місце для риболовлі.
Молодий динозавр має діяти швидко...
а тепер тікати.
Успіх.
І не просто недоїдки.
Урок засвоєно.
А через рік, коли умови знову будуть сприятливі,
можливо, він змагатиметься за власне місце рибне місце.
На півночі Мадагаскару погодні умови вже змінюються.
Вперше за кілька місяців дощ відроджує випалені землі.
Ставки й канали наповнюються, а тому повертаються тварини.
І це не завжди динозаври.
У цих багнистих калюжах таїться...
чудовисько.
Белзібуфо – ропуха-диявол.
Вона така здоровенна, що може проковтнути маленького динозавра.
Та цей самець не на полюванні.
Він шукає собі пару.
Самиці ропух-дияволів перебірливі, тому він має знайти хороше місце.
Тільки тоді він зуміє їх привабити.
Його низьке кумкання далеко чути.
Не зовсім те, на що він сподівався.
П'ятнадцятиметрові рапетозаври.
Вони прийшли сюди прийняти багнисту ванну.
Для белзібуфо їхній прихід як ніколи невчасний.
У його ковбанях повлягалися сімдесятитонні туші завроподів.
Часу обмаль.
Самиці ропух-дияволів спарюються лише на початку сезону дощів.
Йому потрібна нова калюжа.
Наприклад, ота.
Дійти до неї буде важко.
Нарешті він на місці...
але його помітили.
Недарма його звуть ропухою-дияволом.
Можна знову спробувати поспівати...
але самця не чути через стогони задоволених завроподів.
На його щастя,
рапетозаври люблять щось навіть більше, ніж валятися в багнюці...
і це їжа.
Голодне стадо рухається далі...
але лишає по собі щось корисне.
Десятки велетенських слідів, наповнених водою.
Що допоможе белзібуфо в пошуках пари.
Ропуха-диявол здатна вижити в цих краях лише тому,
що землі щороку заливають сезонні дощі.
Проте існують місця, де через зміни клімату
дощі випадають значно рідше.
Ця внутрішня улоговина в Північній Америці колись була наповнена водою.
Але після посушливого десятиліття, тут геть усе зачахло.
Попри це тут усе ще блукають динозаври.
Стадо пахіцефалозаврів –
дивних істот з товстими куполами на черепах.
Здебільшого вони харчуються плодами й листям...
але тепер змушені обходитися корінцями й комахами.
Стадо веде великий самець.
Він підтримує порядок, щоб усі могли спокійно шукати їжу.
Але ситуація у стаді загострюється.
Молодий самець поводиться агресивно.
Лідер повинен або поставити його на місце, або прогнати.
Він демонструє свій барвистий шолом.
Залякує ним молодого суперника.
Але той так легко не відступає.
Черепи завтовшки понад 20 сантиметрів дозволяють витримати такі сильні удари.
Старший самець важчий,
але молодший гнучкіший і витриваліший,
і саме це схиляє чашу терезів на його сторону.
Переможний рик.
Передчасний.
Переможений заплатить високу ціну.
Вигнання.
Йому буде важко вижити самотужки.
Але життя переможця також не буде легке,
якщо незабаром у цих краях не випаде дощ.
На цьому безкрайому континенті
понад 250 000 кв. км займають болота...
і переважна більшість з них круглий рік затоплена.
Навесні
виростає чимало рослин, які приваблюють стадних тварин.
Та місця, в яких багато травоїдних...
притягують великих мисливців.
Тиранозаври...
найдужчі наземні хижаки на планеті.
Зазвичай вони нападають із засідок...
але зараз до них прикипіло стільки очей...
що це не найкращий час для полювання.
З настанням темряви
деякі стада, що паслися на видноті,
відходять ночувати в затишок лісу.
Тепер перевага на боці хижаків.
У тиранозаврів найбільші очі серед динозаврів,
а тому вони прекрасно бачать при слабкому освітленні.
А ще вони здатні йти по лісу майже безшумно
завдяки подушечкам на лапах.
Група едмонтозаврів.
У них нема броні,
але вони завбільшки як тиранозаври і вдвоє прудкіші.
Упіймати їх допоможе лише хитрість.
Кожен мисливець обережно займає свою позицію.
Тоді один навмисно створює шум.
Едмонтозаври стривожені.
Вони знають, що мисливці близько,
але не знають, де саме.
Пора приводити пастку в дію.
Один тиранозавр біжить на здобич.
Стадо панікує і мчить прямо на іншого тиранозавра в засідці.
Бездоганно виконаний план...
найкращого наземного хижака, який жив
на болотах нашої доісторичної планети.
ДОІСТОРИЧНА ПЛАНЕТА: ЗА ЛАШТУНКАМИ
ЧИ ЛЮБИВ ПАХІЦЕФАЛОЗАВР БУЦАТИСЯ?
Це череп пахіцефалозавра –
п'ятиметрового травоїда.
Після багатьох років досліджень
ми все ще пробуємо зрозуміти, чому його голова має таку химерну форму.
Найвпізнаваніша риса пахіцефалозавра – це...
СЮЗАННА МЕЙДМЕНТ МУЗЕЙ ПРИРОДНИЧОЇ ІСТОРІЇ
...дуже дивний купол на голові.
А навколо нього корона з химерних вузликів, шпичаків і грудочок.
Майже драконячих.
ПОЛ БАРРЕТТ МУЗЕЙ ПРИРОДНИЧОЇ ІСТОРІЇ
Ці товсті куполоподібні черепи,
товщина яких сягає 30 сантиметрів,
спершу вважали дуже міцними.
Вважалося, що ними тварини таранили одне одного,
виборюючи місце в соціальній ієрархії.
Так буцаються сучасні тварини, зокрема барани-товстороги.
Потовщений череп захищає мозок від ураження.
Та чи це виправдовує куполоподібну голову пахіцефалозавра?
Частина палеонтологів вирішила зазирнути всередину черепа.
Вони наробили зрізів з кількох куполів пахіцефалозарів
і з'ясували, що ті були недостатньо міцні,
щоб витримати прямі удари головою.
Однак вони виявили те, що вказало на інше призначення купола.
Його поверхня була вкрита сіткою з дрібних волокон.
Можливо, він був обтягнутий барвистою шкурою,
яка приваблювала партнерів.
Ця нова теорія була поширена до 2013 року,
коли науковці здійснили нове відкриття.
Тоді знайшли пахіцефалозавра
зі слідами, які свідчили, що він пережив багато травм у голову –
і не він один.
Науковці переглянули колекції історичних музеїв
і знайшли чимало свідчень таких травм
у тих самих місцях у багатьох інших пахіцефалозаврів.
Це доводить, що вони таки буцалися головами.
Чи були ці черепи достатньо міцними,
щоб захистити мозок пахіцефалозавра?
Щоб це з'ясувати, науковці вдалися до найновішої томографії.
За допомогою КТ можна створити віртуальну модель кісток
і влаштувати серію інженерних досліджень,
як це часто роблять з запчастинами літака чи протезами.
Так ми отримали остаточні докази.
Виявилося, що ці куполи
справді витримували надзвичайно потужні удари.
Приблизно такі, як при зіткненні
в американському футболі.
Тепер ми вважаємо, що пахіцефалозаври використовували голову
і як потужну зброю...
і як барвисту прикрасу.
Два шляхи, які показують, хто в доісторичному світі хазяїн.
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська