Dinosaurier härskade över jorden
i över 150 miljoner år.
De levde i alla världens hörn
och fanns i alla former och storlekar man kan föreställa sig.
Somliga var ytterst märkvärdiga.
Numera vet vi att T. rex var en duktig simmare,
Velociraptorer var listiga, befjädrade jägare
och att vissa dinosaurier uppvisade bisarra beteenden.
Men nya upptäckter görs hela tiden,
och de berättar mer om livet på vår planet för 66 miljoner år sedan.
Denna gång i Prehistoric Planet avslöjar vi nya djur...
...och nya inblickar i deras jakt på en partner...
...utmaningarna som en familj medför...
...och deras väldiga drabbningar.
Res tillbaka till naturens största skådespel.
Det här är Prehistoric Planet 2.
De vida träskmarkerna i nordöstra Asien.
I detta låglänta, översvämmade område ligger ett otal öar.
Var och en är omgiven av trögt strömmande vatten...
...vilket gör dem till fristäder för nytt liv.
En liten pterosaurie. En azhdarchid – bara några timmar gammal.
Då hon är på en ö
så kan hon ta sina första försiktiga steg utom fara.
Efter att ha funnit sitt fotfäste är det dags att testa vingarna.
Att få dem att fungera kommer att kräva övning.
Hon är bara 30 cm lång,
men hon kommer att bli till en jätte med en vingbredd på nio meter.
Men det kräver gott om mat...
...vilket den här lilla ön inte kan förse henne med.
Hon måste lämna den för att hitta föda i sumpskogarna runt ön.
Jungfrufärder är alltid svåra, särskilt över öppet vatten.
Idag blåser det lite.
Det ger henne ett extra lyft.
Men den här lillen är inte stark nog än.
Shamosuchus – fem meter långa rovdjur.
Ön må erbjuda trygghet,
men vattnet omkring den gör verkligen inte det.
Om starten inte är perfekt, är det svårt att stiga.
Det här är inte högt nog.
Några av de starkare har nästan nått skogens trygga barm.
Andra måste fortfarande göra sitt försök.
En mirakulös flykt.
Nu får hon skörda frukterna av den.
I dessa sumpskogar finns det gott om mat.
Här i Sydamerikas våtmarker
skapar de långa sommardagarna en större festmåltid.
Träsken här är fulla av alla slags djur.
Och jägarna samlar sig.
En rovlysten meterlång näbbgädda.
Lunch för en enorm Austroraptor.
De är släktingar till Velociraptorer, men mycket större.
De är sex meter långa och väger över 350 kg.
Och de krokodilliknande tänderna
gör dessa dinosaurier duktiga på att fiska.
De jagar oftast ensamma.
Men då fiskbestånden ökar under sommaren
ökar även antalet Austroraptorer.
De största försöker hålla de bästa fiskeställena för sig själva.
De tolererar inte rivaler.
För dem som fortfarande växer är det en tuff tid på året.
Den här unga hanen, fortfarande i sin juvenila dräkt,
har ingen chans att få ett bra fiskeställe.
Men det finns andra sätt att hitta mat här.
Den överflödiga maten gör de fullvuxna slösaktiga.
De äter oftast bara de bästa delarna.
Och för den här ungdomen duger resterna.
Men det är farligt.
Han måste vara slug för att lyckas.
Uppläxad och tomhänt.
Men när de vuxna kalasar kan en annan möjlighet dyka upp.
Två vuxna slåss om det bästa fiskestället.
Dags för ungdomen att göra sitt drag...
...och dags att gå.
Det gick.
Mer än bara rester.
En erfarenhet rikare.
När de goda förhållandena återvänder nästa år
kanske han är stark nog att slåss om ett eget fiskeställe.
På norra Madagaskar ändras förhållandena redan.
Det första regnet på flera månader återupplivar det uttorkade landskapet.
Pölar och kanaler fylls på, och djuren återvänder.
Och inte bara dinosaurier.
På lur i dessa dypölar...
...finns ett monster.
Beelzebufo –djävulsgrodan.
Den är så stor att den kan svälja en dinosaurie hel.
Men han är inte här för att jaga.
Han söker en partner.
Honorna är kräsna, så han behöver en bra plats.
Först då kan han locka dem närmare.
Hans djupa kväkningar färdas långt.
Det här var inte det han hoppades på.
Femton meter långa rapetosaurier.
De är här för att de blivit utlovade ett gyttjebad.
För Beelzebufon kunde det inte ha kommit olägligare.
Hans pölar är nu under 70 ton sauropod.
Det är ont om tid.
Honorna vill bara para sig under början av regnperioden.
Han behöver en ny pöl.
Där finns det en.
Färden dit kan bli farlig.
Han är äntligen framme.
Men han har blivit sedd.
Han kallas inte djävulsgroda för intet.
Han prövar att sjunga igen...
...men ingen kan höra honom bland de sorgfria sauropoderna.
Som tur är
finns det en sak rapetosaurier gillar mer än att bada i gyttja...
...och det är mat.
Den hungriga hjorden går vidare...
...men de har lämnat något användbart efter sig.
En mängd fotavtryck – fulla av vatten.
Perfekt för en Beelzebufo som söker en partner.
Grodan lyckas överleva här
för att marken årligen svämmar över av säsongsbundet regn.
Men det finns platser där en klimatförändring
leder till mindre regn.
Det här inlandsvattenområdet i Nordamerika låg förr flera meter under vatten.
Men efter årtionden av torka är den nu snustorr.
Trots det finns det fortfarande dinosaurier här.
En hjord pachycephalosaurier,
bisarra varelser med tjocka, kupolformade skallar.
De äter helst frukt och löv...
...men för stunden måste de klara sig på rötter och insekter.
Hjorden leds av en större hane.
Han håller ordningen så att alla kan äta i lugn och ro.
Men det drar ihop sig till bråk i hjorden.
En ung hane är våldsam.
Dags för den dominanta hanen att sätta honom på plats eller sparka ut honom.
Han visar upp sin färggranna panna...
...och försöker skrämma bort uppstickaren.
Men han ger inte upp så enkelt.
De 25 cm tjocka skallarna låter dem överleva kraftiga kollisioner.
Den äldre hanen är tyngre,
men den yngre är smidigare och uthålligare,
och det ger honom övertaget.
Ett segerrop.
Men det kom för fort.
Förloraren måste betala ett tungt pris.
Exil.
Det blir svårt att klara sig ensam.
Men det blir inte lätt för vinnaren heller
om inte vattnet återvänder snart.
På denna vidsträckta kontinent
finns det hundratusentals kvadratmeter med sumpmarker...
...och de flesta är översvämmade året runt.
Under våren skapar växtligheten utmärkta födoplatser.
Men där det finns många växtätare...
...finns det också goda jägare.
T. Rex...
...de kraftfullaste landrovdjuren i världen.
De brukar överraska sina byten...
...men med så många vakande ögon...
...är det inte rätt tillfälle att attackera.
När mörkret faller
går hjordar som betat ute i det fria in i skogen för skydd.
Nu är oddsen på rovdjurens sida.
Tyrannosaurier har störst ögon av alla dinosaurier,
vilket ger dem utmärkt mörkerseende.
Och de lyckas gå genom skogen nästan knäpptyst
tack vare sina trampdynor.
En grupp edmontosaurier.
De saknar pansar,
men de är lika stora som en T. rex och dubbelt så snabba.
Man måste fånga dem med list.
Jägarna intar sina positioner.
Sedan för en av dem oljud med flit.
Edmontosaurierna är oroliga.
Nu vet de att det finns jägare, men de vet inte var.
Dags att utlösa fällan.
En T. rex rusar fram.
Hjorden får panik och springer mot en annan T. rex i bakhåll.
En väl utförd plan...
...av ett av de största landrovdjuren som någonsin har levt...
...i träskmarkerna på vår förhistoriska planet.
STÅNGADES VERKLIGEN PACHYCEPHALOSAURIER?
Den här skallen tillhör en pachycephalosaurie:
en fem meter lång växtätare.
Trots åratal av forskning
vet vi fortfarande inte varför huvudet är så bisarrt format.
Pachycephalosauriernas tydligaste särdrag är kupolen på deras huvuden.
Den omges av alla slags konstiga knölar.
De ser ut som drakar.
När de hittade dessa tjocka skallar, som kunde vara 30 cm tjocka,
trodde man att de var starka
och att de användes för att stångas när de stred om hackordningen.
Nuförtiden stångas djur som tjockhornsfår så här.
Den tjocka skallen skyddar deras hjärnor.
Men förklarar detta pachycephalosauriernas kupolformade huvud?
Ett antal paleontologer ville titta inuti skallarna.
De skar upp ett antal kupoler
och såg att de kanske inte var starka nog att stå emot frontalkollisioner.
Däremot upptäckte de något som pekar på ett annat användningsområde.
Ytan var märkt med ett nät av små fibrer.
Kanske för att göra huden färggrann för att locka en partner.
Den här teorin verkade godtagen fram till 2013,
då en ny upptäckt gjordes.
En pachycephalosaurie hittades
med märken som visade att den överlevt ett flertal huvudskador –
och den var inte ensam.
De tittade igenom samlingar på museum
och hittade många bevis på dessa skador på en mängd olika pachycephalosaurier.
Det tyder på att de stångades.
Var skallarna starka nog för att skydda deras hjärna?
Forskarna vände sig till den senaste teknologin.
Med skiktröntgen kan vi skapa virtuella modeller av benen
och utsätta dem för tester
som man gör med en flygplansdel eller konsthöft.
Det här var den sista pusselbiten.
De bevisade att kupolerna kunde ha stått emot mycket kraft.
Det är som när amerikanska fotbollsspelare springer in i varandra.
Numera tror vi att de använde skallen som vapen...
...och för att visa upp sig.
Två saker som visade vem som bestämde i deras förhistoriska värld.
Undertexter: Borgir Ahlström