Dinozavri so planetu vladali...
PRIPOVEDUJE DAVID ATTENBOROUGH
...več kot 150 milijonov let.
Naseljevali so skoraj vsak kotiček sveta,
bili pa so vseh možnih oblik in velikosti.
Nekateri so bili resnično izjemni.
Vemo, da je bil tiranozaver odličen plavalec,
velociraptorji so bili prebrisani, pernati lovci,
nekateri dinozavri pa so se obnašali zelo nenavadno.
Skoraj vsak dan pa odkrijemo nekaj novega,
kar nam pove več o življenju na tem planetu pred 66 milijoni let.
Tokrat v Prehistoric Planet
razkrivamo nove živali
in nova spoznanja o njihovem iskanju partnerja,
izzivih vzgoje mladičev
in njihovih velikih bitkah.
Potovanje v čas, ko je imela narava svojo največjo predstavo.
To je Prehistoric Planet 2.
MOČVIRJA
Širna močvirja severovzhodne Azije.
Na tem nizko ležečem poplavljenem ozemlju je nešteto otokov.
Vsak je obdan s počasnimi vodami,
zato so potencialna zatočišča za novo življenje.
Mladi pterozaver, azdarhid, star le nekaj ur.
Ker je na otoku,
lahko na varnem naredi prve negotove korake.
Na noge se je že postavil, zdaj mora preizkusiti še krila.
Za pravilno delovanje bo potreboval nekaj vaje.
Čeprav je visok samo 30 cm,
bo odrasel v orjaka z devetmetrskim razponom kril.
Za to pa bo potreboval veliko hrane,
ki pa je na tem otočku ni dovolj.
Po hrano bo moral
v močvirnate gozdove, ki obdajajo njegov otok.
Prvi poleti so vedno zahtevni, še posebej nad vodo.
Danes piha rahel vetrič.
To mu bo dalo dodaten vzgon.
Vendar ta mladič še ni dovolj močen.
Shamosuchus. Štiri in pol metra dolgi plenilci.
Otok ponuja varnost,
okoliške vode pa zagotovo ne.
Če vzlet ni popoln, je višino težko pridobiti.
In tole ni dovolj visoko.
Nekateri močnejši letalci
so skorajda dosegli varnost gozda.
Drugi morajo še poskusiti.
Skoraj čudežno se je rešil.
Zdaj ima priložnost, da pobere nagrado.
V teh bujnih močvirnatih gozdovih je vsa hrana, ki jo potrebuje.
V močvirjih Južne Amerike
dolgi poletni dnevi poskrbijo za večjo pogostitev.
V teh močvirjih mrgoli živali vseh vrst.
Lovci pa jih lovijo.
Krvoločna, 90 cm dolga iglica.
Kosilo za velikanskega avstroraptorja.
So sorodniki velociraptorjev, vendar veliko večji.
Od glave do repa meri šest metrov, tehta pa več kot 350 kilogramov.
Z zobmi, ki niso podobni krokodilovim,
ti dinozavri vešče lovijo ribe.
Večino leta so osamljeni lovci.
Ko pa se poleti ribe namnožijo,
pride tudi več avstroraptorjev.
Največji hočejo najboljši ribolovni prostor zase.
Tekmecev ne bodo prenašali.
Za tiste, ki še rastejo, je to zahteven letni čas.
Tale mladi samec, še vedno barve mladiča,
ima le malo upanja, da si bo zagotovil dober kraj za ribolov.
Obstajajo pa še drugi načini, da prideš do hrane.
Zaradi obilice hrane, odrasli puščajo veliko ostankov.
Pogosto pojejo samo najboljše dele rib.
Mladič bo zadovoljen tudi z ostanki.
Vendar je tvegano.
Če hoče uspeti, se bo moral potuhniti.
Poškodovan je in praznih rok.
A ker se odrasli še gostijo,
bo morda dobil novo priložnost.
Dva odrasla se borita za najboljši ribolovni prostor.
Čas je, da mladič ukrepa...
...in odide.
Uspeh.
Dobil je več kot le ostanke.
Naučil se je lekcije.
Ko bodo prihodnje leto spet dobri pogoji,
se bo morda tudi sam boril za ribolovni prostor.
Na severu Madagaskarja se razmere že spreminjajo.
Prvi dež po več mesecih oživi izsušeno zemljo.
Ko se mlake in kanali spet napolnijo, se živali vrnejo.
Vsi pa niso dinozavri.
V teh blatnih mlakužah se skriva...
pošast.
Beelzebufo, vražja krastača.
Tako velika je, da lahko malega dinozavra celega poje.
Toda tale samec ni prišel lovit.
Išče družico.
Samice vražje krastače so izbirčne, zato mora poiskati dober kraj.
Šele takrat jih bo lahko pritegnil.
Njegovo globoko regljanje se sliši daleč naokrog.
Tega se ni nadejal.
Petnajstmetrski rapetozavri.
Sem so jih pritegnile blatne kopeli.
Za Beelzebufa si niso mogli izbrati slabšega časa.
Njegove mlake zdaj ležijo pod 70-tonskim sauropodom.
Časa je malo.
Samice vražje krastače se parijo samo na začetku deževnega obdobja.
Potrebuje novo mlako.
Tam je ena.
Priti do tja bo nevarno.
Končno mu je uspelo...
vendar so ga opazili.
Ni zaman znan kot vražja krastača.
Spet mora poskusiti peti,
toda zaradi zvokov zadovoljnih sauropodov je neslišen.
K sreči pa rapetozavri še bolj kot v valjanju po blatu uživajo
v hrani.
Lačna čreda gre naprej,
za sabo pa pusti nekaj koristnega.
Na ducate velikanskih stopinj, polnih vode.
Odličnih za Beelzebufa, ki bo lahko nadaljeval z iskanjem družice.
Vražja krastača lahko preživi samo tukaj,
saj zemljo vsako leto poplavi sezonsko deževje.
So pa kraji, kjer spreminjanje podnebja
ne prinese vedno dežja.
Ta celinska kotlina v Severni Ameriki je bila nekoč nekaj metrov pod vodo.
Po desetletjih suše pa je zdaj povsem izsušena.
Kljub temu se tukaj še vedno zadržujejo nekateri dinozavri.
Čreda pakicefalozavrov,
nenavadna bitja z debelimi kupolastimi lobanjami.
Najraje se hranijo s sadjem in listjem,
zdaj pa so se prisiljeni s koreninami in žuželkami.
Čredo vodi velik samec.
Ohranja red, da lahko vsi v miru iščejo hrano.
Toda težave se obetajo znotraj črede.
Mladi samec se hoče postavljati.
Dominantni samec ga mora postaviti na svoje mesto ali izgnati.
Razkazuje svojo barvito glavo...
in mladca poskuša ustrahovati.
A ta ne bo zlahka odnehal.
25-centimetrska lobanja jim omogoča preživeti močne, čelne trke.
Starejši samec je težji,
mlajši pa je okretnejši in vzdržljivejši,
zato ima prednost.
Zmagoslavni krik.
Vendar prekmalu.
Poraženec mora plačati visoko ceno.
Izgon.
Sam bo težko preživel.
A tudi za zmagovalca življenje tukaj ne bo lahko,
če se ne bo v te kraje kmalu vrnila voda.
Po vsej tej prostrani celini
je približno 260 000 kvadratnih kilometrov močvirij
in večina je vse leto poplavljena.
Spomladi novo rastje ustvarja odlična krmišča za zbirajoče se črede.
A tam, kjer je veliko rastlinojedov,
so tudi odlični lovci.
Tiranozaver,
najmočnejši kopenski plenilec na planetu.
Plenu običajno nastavijo zasedo...
toda pri toliko opazovalcih,
zdaj ni pravi čas za napad.
Ko se stemni,
se nekatere črede, ki so se pasle na prostem,
umaknejo v zavetje gozda.
Zdaj imajo prednost plenilci.
Tiranozavri imajo med vsemi dinozavri največje oči,
kar jim omogoča odličen vid pri šibki svetlobi.
Zaradi oblazinjenih stopal se po gozdu
lahko premikajo skoraj neslišno.
Skupina edmontozavrov.
Oklepa nimajo,
so pa veliki kot tiranozaver in dvakrat hitrejši.
Da ga ujameš, moraš biti pretkan.
Vsak lovec se previdno postavi v položaj.
Potem eden namenoma povzroči hrup.
Edmontozavri so vznemirjeni.
Vedo, da so lovci blizu,
ne pa tudi, kje natančno so.
Čas je, da nastavijo past.
En tiranozaver se požene.
Čreda se splaši in požene tja, kjer v zasedi čaka drug tiranozaver.
Odlično izpeljan načrt...
enega največjih kopenskih plenilcev, ki so kdaj živeli...
v močvirjih našega prazgodovinskega planeta.
JE PAKICEFALOZAVER RES BUTAL Z GLAVO?
To je lobanja pakicefalozavra,
skoraj petmetrskega rastlinojeda.
Kljub letom raziskav
še vedno poskušamo razumeti, zakaj je imel tako nenavadno obliko glave.
Za pakicefalozavra je najbolj značilna čudna kupola na glavi.
Okoli nje ima vrsto izrastkov.
Podobni so zmajevskim.
Ko so prvič videli te debele, kupolaste lobanje,
ki so lahko debele tudi do 30 cm,
so menili, da so zelo močne.
Mislili so, da so jih uporabljali za butanje z glavami,
ko so se borili za prevlado.
Danes se živali, kot je debeloroga ovca, takole butajo z glavami.
Zadebljena lobanja pomaga zaščititi možgane pred udarcem.
Toda, ali ima pakicefalozaver res zaradi tega kupolasto glavo?
Številne paleontologe je zanimala notranjost lobanj.
Razrezali so precej kupol pakicefalozavrov
in ugotovili, da morda ni dovolj močna,
da bi prenesla neposredne udarce glave.
Ugotovili so nekaj drugega, kar nakazuje, da so kupolo uporabljali drugače.
Površina je bila prepredena z mrežo drobnih vlaken.
Morda so podpirala svetlo obarvano kožo, s katero so privabljali partnerja.
Ta nova teorija je bila v veljavi do leta 2013,
ko so odkrili nekaj novega.
Našli so pakicefalozavra
z znamenji, ki so kazala, da je imel več poškodb na vrhu glave,
pa ne od enkratnega dogodka.
Vnovič so pregledali zgodovinske muzejske zbirke
in ugotovili, da je veliko dokazov o teh poškodbah
na podobnih mestih pri različnih pakicefalozavrih.
To je dober dokaz, da so se butali z glavami.
So bile lobanje dovolj močne,
da so zaščitile možgane pakicefalozavrov?
Znanstveniki so se po pomoč obrnili na najnovejšo tehnologijo skeniranja.
S pomočjo CT-ja lahko izdelamo virtualne modele kosti
in jih nato podvržemo različnim inženirskim testom,
kot bi to naredili z delom letala ali umetnim kolkom.
To je bil še zadnji dokaz.
Izkazalo se je, da kupole lahko zdržijo velikansko silo.
Približno tako, kot pri igralcih ameriškega nogometa,
ko trčijo drug v drugega.
Menimo, da so pakicefalozavri glave uporabljali
kot močno orožje
in za razkazovanje.
Na dva načina so pokazali, kdo je bil glavni v njihovem prazgodovinskem svetu.
Prevedla Lidija P. Černi