Dinosaury vládli našej planéte...
UVÁDZA DAVID ATTENBOROUGH
...viac ako 150 miliónov rokov.
Obývali takmer každý kút zemegule
a dorastali do všemožných tvarov a veľkostí.
Niektoré boli ozaj neobvyklé.
V súčasnosti už vieme, že T. rex bol zdatný plavec,
Velociraptory boli prefíkané operené predátory
a že niektoré dinosaury sa správajú ozaj prapodivne.
Ale takmer každý deň prináša nové objavy,
vďaka ktorým zisťujeme viac o našej planéte pred 66 miliónmi rokov.
Tentoraz v Prehistorickej planéte
odhalíme nové zvieratá,
a nové poznatky o ich strastiach pri hľadaní partnera,
problémoch pri výchove rodiny,
a o súbojoch titanov.
Prenesieme sa do obdobia, keď príroda predvádzala najväčšie divy.
Toto je Prehistorická planéta 2.
PREHISTORICKÁ PLANÉTA 2
MOKRADE
Rozľahlé mokrade severovýchodnej Ázie.
V tejto nízko položenej zaplavenej oblasti sa nachádza množstvo ostrovov.
Každý z nich obmývajú pomaly tečúce vody...
a preto sú potenciálne ideálnym miestom pre nový život.
Mladý pterosaurus. Azhdarchid. Má len niekoľko hodín.
Keďže je na ostrove,
prvé váhavé kroky môže skúšať v bezpečí.
Keď sa už postavila na vlastné nohy, je čas odskúšať aj krídla.
Správne ich ovládať bude chcieť cvik.
Hoci meria len 30 centimetrov,
vyrastie na obra s deväťmetrovým rozpätím krídel.
A na to bude potrebovať veľa potravy...
ktorú na tomto maličkom ostrove nenájde.
Musí odísť,
aby našla potravu v okolitých močaristých lesoch.
Prvý let je vždy riskantný, hlavne nad šírou vodou.
Dnes fúka mierny vánok.
Ten pomôže so vzletom.
Ale toto mláďa ešte nie je dosť silné.
Shamosuchus. Štyri a polmetrové predátory.
Tento ostrov je síce bezpečný,
ale okolité vody jednoznačne nie sú.
Ak nie je vzlet dokonalý, je náročné nabrať potrebnú výšku.
A toto nie je dosť vysoko.
Niektorí najsilnejší letci
takmer dorazili do bezpečia lesa.
Ostatní to ešte musia skúsiť sami.
Takmer zázračný únik.
A teraz má možnosť získať svoju odmenu.
V týchto bohatých močaristých lesoch nájde dostatok potravy.
Tu v močariskách Južnej Ameriky
dlhé letné dni umožňujú väčšiu hostinu.
V týchto mokradiach sa to hemží zvieratami každého druhu.
A lovci sa schádzajú.
Skoro metrová ryba belonovitá.
Obed pre obrovského Austroraptora.
Sú príbuzní Velociraptorov, ale sú oveľa, oveľa väčšie.
Od hlavy po chvost merajú šesť metrov a vážia vyše 360 kilogramov.
Tieto dinosaury majú podobné zuby ako krokodíl,
preto sú veľmi zdatnými lovcami rýb.
Po väčšinu roka lovia samy.
Keď však v lete stúpne počet rýb,
stúpne aj počet Austroraptorov.
Tie najväčšie sa snažia udržať najlepšie miesta na lov rýb.
Rivalov nestrpia.
Pre ešte nevyspelé jedince je to náročné obdobie roka.
Tento mladý samec, ktorý má ešte sfarbenie mláďaťa,
nemá veľkú nádej uchytiť si dobré miesto na lov rýb.
Sú však aj iné možnosti, ako sa dostať k potrave.
Pri takomto nadbytku potravy sú dospelí prieberčiví.
Často zjedia len najlepšie časti ryby.
A mladíkovi bohato postačia aj akékoľvek zvyšky.
Ale je to riskantné.
Aby uspel, musí byť šikovný.
Obišiel ranený a naprázdno.
Keďže dospelí stále žerú neďaleko neho,
ešte môže mať šancu.
Dvaja dospelí sa bijú o najlepšie miesto na lov rýb.
Pre mladíka nastal čas konať...
a čas odísť.
Úspech.
A odnáša si nielen zvyšky.
Ale aj cennú lekciu.
A keď sa o rok vrátia dobré podmienky,
možno bude môcť aj on sám bojovať o dobré miesto na rybolov.
Na severnom Madagaskare sa podmienky už menia.
Vyprahnutú krajinu po mesiacoch osviežuje prvý dážď.
Keď sa jazierka a rieky znovu naplnia, vracajú sa aj zvieratá.
A nielen dinosaury.
V týchto bahnitých jazierkach číha...
netvor.
Beelzebufo, diabolská ropucha.
Je taká obrovská, že by prehltla malého dinosaura vcelku.
Tento samček sem však neprišiel loviť.
Hľadá si partnerku.
Samičky Beelzebufa sú vyberavé, preto si musí nájsť dobré miesto.
Len vtedy ich bude môcť prilákať.
Jeho dunivé kvákanie sa ozýva široko-ďaleko.
Toto nie je práve to, v čo dúfal.
Pätnásťmetrové rapetosaury.
Prilákala ich sem vidina bahenného kúpeľa.
Pre Beelzebufa je to to najhoršie možné načasovanie.
Jeho jazierka sa teraz nachádzajú pod 70 tonami sauropodov.
Čas sa kráti.
Samičky Beelzebufa sa pária len na začiatku obdobia dažďov.
Potrebuje nové jazierko.
Tam je jedno.
Dostať sa doň bude nebezpečné.
Konečne sa tam dostal...
ale všimli si ho.
Nehovorí sa mu diabolská ropucha pre nič za nič.
Je čas vyskúšať viac spevu...
ale zvuky spokojných sauropodov nedokáže prehlušiť.
Našťastie preňho
jednu vec majú rapetosaury ešte radšej, ako váľanie sa v bahne...
a to potravu.
Hladné stádo sa pohne ďalej...
za sebou však zanechá niečo užitočné.
Desiatky obrovských stôp plných vody.
Ideálne pre Beelzebufa, aby pokračoval v lákaní partnerky.
Diabolská ropucha tu môže prežiť len vďaka tomu,
že táto oblasť sa každoročne zaplaví počas sezónnych dažďov.
Zmeny klímy však znamenajú, že na niektorých miestach je dážď neistý.
Táto kotlina v Severnej Amerike bola v minulosti pod vodou.
Po desaťročiach sucha sa však vysušila na prach.
No i tak tu stále žijú niektoré dinosaury.
Stádo pachycephalosaurov,
zvláštnych tvorov s hrubou, klenutou lebkou.
Najradšej žerú ovocie a listy...
ale teraz sú nútené vystačiť si s koreňmi a hmyzom.
Stádo vedie veľký samec.
Udržuje poriadok, aby mohli všetci v pokoji hľadať potravu.
Problém však číha v stáde.
Mladý samec sa snaží presadiť silou.
Je čas, aby mu dominantný samec ukázal, kde je jeho miesto, alebo ho vyhodil.
Vystatuje sa farebnou hlavou...
a snaží sa mladíka zastrašiť.
Ale len tak neustúpi.
Lebka hrubá 25 centimetrov im umožňuje prežiť silné strety hlavou.
Starší samec je síce ťažší,
ale mladší je obratnejší, má väčšiu výdrž
a to prikláňa výhodu na jeho stranu.
Víťazný rev.
Ale privčas.
Porazený musí kruto zaplatiť.
Vyhnanstvom.
Bude náročné, aby sa o seba postaral.
Ale tunajší život nebude jednoduchý ani pre víťaza,
kým sa do tejto oblasti nevráti čo najskôr voda.
Naprieč týmto rozľahlým kontinentom
sa tiahne 260-tisíc kilometrov štvorcových mokradí...
a väčšina z nich je zaplavená celoročne.
Na jar tu nové rastliny vytvárajú ideálne krmoviská pre celé stáda.
Ale tam, kde sa zíde veľa bylinožravcov...
tam sú aj veľkí lovci.
T. rex...
najsilnejšie suchozemské predátory na zemi.
Obvykle lovia korisť z úkrytu...
ale pri toľkých striehnucich očiach...
nie je na útok vhodný čas.
Keď sa zotmie,
niektoré stáda, ktoré sa pásli na otvorenom priestranstve,
sa vrátia do úkrytu v lese.
To hrá do karát predátorom.
Tyranosaury majú najväčšie oči zo všetkých dinosaurov,
vďaka čomu vidia mimoriadne dobre aj v šere.
Vďaka mäkkým vankúšikom na chodidlách sa dokážu
lesom pohybovať takmer nečujne.
Skupina edmontosaurov.
Nie sú obrnené,
ale sú veľké ako T. rex a dvakrát rýchlejšie.
Chytiť jedného si vyžaduje lesť.
Každý lovec sa opatrne presunie na svoju pozíciu.
Potom jeden z nich náročky urobí hluk.
Edmontosaury spozorneli.
Už vedia, že lovci sú nablízku,
ale nevedia, kde presne.
Je čas konať.
Jeden T. rex vybehne von.
Stádo spanikári a zuteká tam, kde číha na útok ďalší T. rex.
Dokonale vykonaný plán...
jedným z najväčších suchozemských predátorov, aké kedy žili...
v mokradiach našej prehistorickej planéty.
PREHISTORICKÁ PLANÉTA: ZÁKULISIE
NAOZAJ SA PACHYCEPHALOSAURY BILI HLAVAMI?
Toto je lebka pachycephalosaura,
takmer päťmetrového bylinožravca.
Napriek dlhoročnému výskumu
sa stále len snažíme pochopiť, prečo mala jeho lebka taký zvláštny tvar.
Typickým znakom pachycephalosaura...
PRÍRODOVEDNÉ MÚZEUM
...je zvláštna klenba na hlave.
Okolo hlavy mali rad zvláštnych výrastkov, výčnelkov a hrboľov.
Pripomínali draka.
PRÍRODOVEDNÉ MÚZEUM
Keď vedci prvý raz videli klenuté lebky hrubé až 30 centimetrov,
predpokladali, že boli silné.
Domnievali sa, že nimi do seba narážali
v súbojoch o postavenie.
V súčasnosti takto bojujú hlavami napríklad barany.
Hrubá lebka chráni ich mozog pred nárazmi.
Vysvetľuje to však úplne klenutú lebku pachycephalosaurov?
Mnohí paleontológovia sa chceli pozrieť do lebky.
Odrezali časť lebečného výklenku pachycephalosaura
a zistili, že zrejme nebola dosť silná,
aby odolala priamym nárazom do hlavy.
Zistili však niečo iné, podľa čoho mala klenutá lebka iné využitie.
Povrch bol poznačený sieťou drobných vláken.
Zrejme sfarbovali kožu nasvetlo
na prilákanie partnerky.
Táto nová teória sa uznávala do roku 2013,
keď nastal nový objav.
Našiel sa pachycephalosaurus
so stopami svedčiacimi o početných zraneniach navrchu lebky,
a nebol to ojedinelý prípad.
Vedci preskúmali zbierky v múzeách
a objavili veľa dôkazov o takýchto zraneniach
na podobných miestach u rôznych pachycephalosaurov.
To značí, že sa zrejme zrážali hlavami.
Takže lebka bola napokon
dosť silná, aby ochránila mozog pachycephalosaura?
Aby to vedci zistili, využili najnovšiu zobrazovaciu techniku.
Môžeme využiť CT na vytvorenie virtuálneho modelu kostí
a tie môžeme podrobiť rôznym technickým testom
podobne, ako testujeme súčiastky lietadla alebo umelý bedrový kĺb.
Toto je posledný dôkaz.
Zistili, že ich klenba mohla zniesť obrovský nápor.
Podobný sile, akou do seba narážajú hráči amerického futbalu.
V súčasnosti si myslíme, že pachycephalosaury využívali hlavu
ako silnú zbraň...
aj na farebné predvedenie sa.
Boli to dva spôsoby, ako dokázať, kto bol v ich prehistorickom svete šéfom.
Preklad titulkov: Monika Sitarčíková