Dinosaurene hersket på planeten vår
i over 150 millioner år.
De levde nærmest overalt på vår klode,
og de kom i alle tenkelige former og størrelser.
Enkelte var virkelig usedvanlige.
Vi vet nå at T. rex var en god svømmer.
At Velociraptor var en smart, fjærkledd jeger.
Og at enkelte dinosaurer hadde en veldig merkelig atferd.
Men vi oppdager nye ting nesten hver dag
som forteller oss mer om livet på planeten for 66 millioner år siden.
Denne gangen på Prehistoric Planet
skal vi få se nye dyr
og få ny innsikt i hvordan de finner seg maker,
utfordringene de møter når de skal oppfostre unge, og de kolossale kampene.
Vi reiser til en tid da naturen ga en utrolig oppvisning.
Dette er Prehistoric Planet 2.
De store sumpområdene i Nordøst-Asia.
Inne i den lave våtmarken er det uendelig mange øyer.
Hver av dem er omgitt av vann som sakte renner forbi.
Det gjør at øyene er potensielle fristeder for nytt liv.
En ung flygeøgle, en Azhdarchidae, bare noen timer gammel.
Fordi hun er på en øy, har hun mulighet til å ta sine første skritt i trygghet.
Hun er alt på føttene, og det er på tide å prøve vingene.
Det vil kreve øvelse å få dem til å virke ordentlig.
Hun er bare 30 cm høy,
men vil vokse til en kjempe med et vingespenn på 9 meter.
For å gjøre det, trenger hun mye mat...
...noe denne lille øya ikke kan gi henne.
Hun må forlate den for å finne mat i sumpskogen rundt øya.
Jomfruturene er alltid vanskelige, særlig når de skjer over åpent vann.
I dag er det en lett bris.
Den vil hjelpe henne og gi henne et lite løft.
Men denne ungen er ikke sterk nok ennå.
Shamosuchus, et rovdyr på 4,5 meter.
Øya er kanskje trygg,
men vannet rundt den er slett ikke trygt.
Dersom starten ikke er perfekt, blir det vanskelig å få nok høyde.
Dette er ikke høyt nok.
Enkelte av de sterkeste flygerne har nesten nådd skogens trygghet.
Andre har ikke begynt ennå.
En nærmest mirakuløs flukt.
Nå kan hun motta sin belønning.
I disse rike sumpskogene finner hun all den maten hun trenger.
Her i våtmarkene i Sør-Amerika
gir de lange sommerdagene store måltider.
Våtmarkene er fulle av alle slags dyr.
Jegerne har samlet seg.
Den rovlystne horngjelen, en 90 cm lang fisk.
Lunsj for en stor Austroraptor.
Den er en slektning av Velociraptor, men mye, mye større.
Seks meter fra hodet til halen, og den veier rundt 350 kg.
Tennene er ikke ulike en krokodilles,
så disse dinosaurene er svært gode til å fange fisk.
De er enslige jegere mesteparten av året.
Men når antall fisk øker på sommeren,
øker også antall Austroraptor.
De største vil ha de beste fiskeplassene for seg selv.
De tillater ikke rivaler.
For de litt unge dyrene, er det en vanskelig tid på året.
Denne unge hannen har fremdeles fargene til et ungdyr,
og han har dermed liten sjans til å få en god fiskeplass.
Men det finnes andre måter å skaffe seg et måltid her.
Når det er så mye mat, sløser de voksne med maten.
De spiser ofte bare den beste delen av fisken.
Rester er god nok mat for et ungdyr.
Men det er risikabelt.
Han må være lur om han skal klare det.
Skadet og uten en matbit.
Men siden de voksne dyrene fremdeles spiser, får han kanskje en sjanse til.
To voksne dyr slåss om den beste fiskeplassen.
På tide for ungdyret å slå til...
...og på tide å dra.
Suksess. Og det var mer enn bare rester.
Han lærte noe nytt.
Og når gode tider kommer tilbake neste år,
får han kanskje muligheten til å forsvare sin egen fiskeplass.
Nord på Madagaskar er det værendringer.
Det første regnet på mange måneder fornyer den tørre marken.
Små dammer og kanaler fylles, og dyrene kommer tilbake.
Men de er ikke alle dinosaurer.
Her i disse gjørmete dammene...
...er et monster.
Beelzebufo, djevelpadden.
Den er så stor at den kan svelge en liten dinosaur hel.
Men hannen er ikke her for å jakte.
Den ser etter en make.
Hunnpaddene er nøye på det, så han må finne en god plass.
Bare da kan han lokke dem inn.
Lyden av de dype kvekkene føres langt.
Det var ikke akkurat det han håpet på.
Rapetosaurus som er 15 meter lange.
De har kommet hit for å få seg et gjørmebad.
Det kunne ikke passet dårligere for Beelzebufo.
Dammen hans er nå under 70 tonn med sauropoder.
Han har liten tid.
Hunnpaddene vil bare pare seg i begynnelsen av regntiden.
Han trenger en ny dam.
Der er det en.
Det blir farlig å komme seg dit.
Endelig er han framme...
...men noen har oppdaget ham.
Det er en grunn til at han kalles for en djevelpadde.
På tide å synge litt mer...
...men lyden hans høres ikke over lyden av fornøyde sauropoder.
Heldigvis for ham er det én ting Rapetosaurus liker mer enn gjørmebad...
...og det er mat.
Den sultne flokken drar videre...
...men ikke uten å legge igjen noe nyttig.
Mange fotavtrykk, og de er fulle av vann.
Perfekt for en Beelzebufo som ser etter en make.
En djevelpadde kan bare overleve her
fordi det er flom etter regntiden én gang i året.
Men det finnes steder hvor klimaendringer betyr at regnet ikke er like sikkert.
Lavere deler i innlandet i Nord-Amerika lå før under vann.
Men etter flere tiår med tørke, er det nå helt tørt.
Men det finnes fremdeles noen dinosaurer her.
En flokk med Pachycephalosaurus.
De er merkelige skapninger med tykke, kuppelformede hodeskaller.
De foretrekker å spise frukt og blader...
...men nå er de tvunget til å klare seg med røtter og insekter.
Flokken ledes av en stor hann.
Han holder orden så alle får lete etter mat i fred.
Men det er problemer i flokken.
Denne unge hannen vil vise seg.
Enten må den dominerende hannen sette ham på plass, eller kvitte seg med ham.
Han viser fram sitt fargerike hode...
...og prøver å skremme ungdyret.
Men han gir seg ikke så lett.
Hodeskaller som er 25 cm tykke gjør at de overlever store kollisjoner.
Den eldre hannen er tyngre,
men den yngre er mer smidig og mer utholdende.
Det gjør at han har overtaket.
Et seiersbrøl.
Men litt for raskt.
Taperen må betale en høy pris.
Eksil.
Det blir vanskelig å overleve alene.
Men livet her blir ikke enkelt for vinneren heller,
om ikke vannet snart kommer tilbake.
Over det store kontinentet
er det over 260 000 kvadratkilometer med våtmark,
og det meste av området er fylt av vann hele året.
På våren gir ny vekst utmerket mat for flokkene som har samlet seg her.
Men når mange planteetere samler seg...
...kommer det også store jegere.
T. rex...
...det mektigste landrovdyret på planeten.
De overrasker vanligvis byttet...
...men med så mange som følger med...
...passer det ikke å angripe nå.
Når det blir mørkt,
trekker enkelte av dyrene som har beitet i det åpne landskapet seg mot skogen.
Nå er det rovdyrene som har overtaket.
Tyrannosaurus rex har de største øynene blant dinosaurene,
noe som gir dem utmerket syn i dårlig lys.
De kan bevege seg nærmest i stillhet gjennom skogen,
takket være polstrede føtter.
En flokk med Edmontosaurus.
De mangler en pansret kropp, men er like store som T. rex og dobbelt så raske.
De må være lure for å fange en.
Hver av jegerne stiller seg forsiktig i posisjon.
Så lager en av dem en lyd med vilje.
Edmontosaurus er skremt.
De vet at jegerne er nær,
men de vet ikke nøyaktig hvor de er.
På tide å utløse fellen.
Én T. rex løper ut.
Flokken får panikk og løper rett mot en annen T. rex som venter.
En perfekt utført plan...
...av et av de største landrovdyrene som noen gang har levd...
...i våtmarkene på vår forhistoriske planet.
VAR PACHYCEPHALOSAURUS EN STANGER?
Dette er hodeskallen til en Pachycephalosaurus,
en fem meter lang planteeter.
Til tross for forskning
prøver vi fremdeles å forstå hvorfor den hadde så merkelig hode.
Pachycephalosaurus' mest karakteristiske trekk
er denne merkelige kuppelen på hodet.
Og rundt den er det mange merkelige utvekster og knoller.
De ser ut som drager.
Da man først så kuppelen, og de kunne være opp til 30 cm tykke,
trodde man at de var sterke.
Man trodde at de kanskje brukte dem for å stange hverandre i kamp.
I dag har vi tykkhornsau som stanger på denne måten.
En tykk skalle beskytter hjernen fra slag.
Men kan det forklare Pachycephalosaurus' pukkelhode?
Flere paleontologer mente de burde se inni skallen.
De skar opp flere Pachycephalosaurus-hodeskaller.
Da fant de ut at den kanskje ikke var sterk nok
til å stå imot stangingen.
Men de oppdaget noe som kan bety at kuppelen ble brukt til noe annet.
Overflaten er fylt av et nettverk av små fibere.
Det er mulig det hjalp huden å skape sterke farger
som kunne tiltrekke en make.
Denne nye teorien var akseptert fram til 2013,
da enda en oppdagelse ble gjort.
En Pachycephalosaurus som ble funnet
viste at den hadde overlevd flere skader på toppen av hodet,
og den var ikke den eneste.
De gikk igjennom gamle museumssamlinger
og oppdaget at det var flere bevis på lesjoner
på samme steder på mange forskjellige Pachycephalosaurus.
Det er sterke beviser på at de stanget hverandre.
Var hodeskallene sterke nok til å beskytte Pachycephalosaurus' hjerne?
Forskere benyttet seg av det siste innen skanningsteknikk for å finne svar.
Vi kan bruke CT for å bygge virtuelle modeller av knoklene,
og så kan vi utsette dem for forskjellige tester
på samme måte som vi tester en flydel eller en kunstig hofte.
Dette gir oss det siste beviset.
Det viser at kuppelen kan ha motstått enorme krefter.
Det er like store krefter som amerikanske fotballspillere opplever.
Vi mener nå at Pachycephalosaurus brukte hodet
både som et formidabelt våpen...
...og for å vise fram farger.
To måter å vise hvem som var sjefen i deres forhistoriske verden.
Tekst: Tina Shortland