Dinosaurukset hallitsivat planeettaamme...
KERTOJANA DAVID ATTENBOROUGH
...yli 150 miljoonan vuoden ajan.
Niitä oli lähes kaikissa Maan kolkissa.
Ne olivat erikokoisia ja -muotoisia.
Osa oli todella erikoislaatuisia.
Tiedämme, että Tyrannosaurus rex oli hyvä uimari,
Velociraptorit olivat ovelia höyhenpeitteisiä saalistajia -
ja osa dinosauruksista käyttäytyi hyvin omituisesti.
Lähes päivittäin tehdään uusia löytöjä,
jotka kertovat 66 miljoonan vuoden takaisesta elämästä planeetallamme.
Prehistoric Planet -
esittelee nyt uusia eläimiä -
ja tuoreen näkemyksen niiden parinvalinnasta,
perheestä huolehtimisen haasteista -
ja suurieleisistä taisteluista.
Matkustamme aikakauteen, joka tarjoaa todellisia jännitysnäytelmiä.
Tämä on Prehistoric Planet 2.
Koillis-Aasian laajat suot.
Tulvan vallassa olevalla alangolla on lukemattomia saaria.
Niitä ympäröivät hitaasti virtaavat vedet.
Siksi ne ovat turvallisia tyyssijoja uudelle elämälle.
Nuori Azhdarchidae-pterosaurus on vasta muutaman tunnin ikäinen.
Saaren suojassa -
se voi opetella kävelemään turvallisesti.
Kun jalat alkavat kantaa, on aika kokeilla siipiä.
Lentoon nouseminen vaatii harjoittelua.
Pikku naaras on vain 30 sentin pituinen,
mutta siitä kasvaa jättiläinen, jonka siipiväli on yhdeksän metriä.
Sen on saatava paljon ruokaa kasvaakseen.
Pikku saarella ei ole paljon tarjottavaa.
Naaraan on lähdettävä -
syömään saaren lähellä sijaitseviin soisiin metsiin.
Neitsytlennot ovat aina vaikeita, erityisesti avoveden yllä.
Tänään puhaltaa vieno tuulenvire.
Se antaa hieman lisää nostetta.
Poikanen ei kuitenkaan ole vielä tarpeeksi vahva.
Shamosuchus. Nämä pedot ovat neljä ja puoli metriä pitkiä.
Saari tarjoaa turvaa,
mutta sitä ympäröivät vedet ovat vaaran paikkoja.
Jos lentoonlähtö ei onnistu täydellisesti, on vaikea kohota korkeammalle.
Tämä lentokorkeus ei ole riittävä.
Paremmat lentäjät -
ovat pian metsän suojassa.
Muiden on vielä kerättävä rohkeuttaan.
Poikanen pelastui ihmeen kaupalla.
Pikku naaraan on aika kerätä palkinnot.
Runsaissa suometsissä on ruokaa yllin kyllin.
Etelä-Amerikan soilla -
pitkät kesäpäivät tarjoavat suuret pidot.
Soilla on kaikenlaisia eläimiä.
Pedot kerääntyvät tänne.
Hurja, lähes metrin pituinen nokkakala.
Austroraptorin lounas.
Nämä Velociraptorin sukulaiset ovat paljon serkkujaan suurempia.
Niiden pituus päästä häntään on lähes kuusi metriä ja paino noin 350 kiloa.
Niiden hampaat muistuttavat krokotiilin purukalustoa.
Ne ovat siis todella hyviä kalastajia.
Nämä dinosaurukset saalistavat yksin lähes koko vuoden.
Kun kalojen määrä kasvaa kesäisin,
Austroraptoreitakin ilmestyy lisää.
Suurimmat yrittävät varata parhaat kalapaikat itselleen.
Ne eivät siedä kilpailijoita.
Kultakauttaan odottaville tämä on vuoden haastavinta aikaa.
Nuoren uroksen väritys paljastaa, että se on yhä teini.
Sillä on siksi vaikeuksia varmistaa hyvä kalapaikka.
Aterian voi kuitenkin hankkia täällä muutenkin.
Ruokaa on tarjolla niin paljon, että aikuiset syövät tuhlaavaisesti.
Ne ahmivat usein kaloista vain parhaat palat.
Tähteet kelpaavat nuorukaiselle oikein hyvin.
Se on kuitenkin vaarallista.
Onnistuminen vaatii oveluutta.
Vain ruhjeita ja vesiperä.
Aikuiset herkuttelevat yhä lähistöllä,
joten uros voi saada uuden tilaisuuden.
Kaksi aikuista taistelee parhaasta kalapaikasta.
Nuorukaisen on aika toimia.
Ja lähteä lipettiin.
Se onnistui.
Saalis on parempi kuin tähteet.
Se ottaa tästä opikseen.
Kun olosuhteet ovat taas ihanteelliset ensi vuonna,
se pystyy ehkä valtaamaan oman kalastuspaikan.
Pohjois-Madagaskarilla säätila on jo muuttumassa.
Ensimmäiset sateet kuukausiin elvyttävät kuivaa maata.
Lammet ja kanavat täyttyvät vedellä, ja eläimet palaavat.
Kaikki eivät ole dinosauruksia.
Näillä mutaisilla lammilla -
vaanii hirviö.
Beelzebufo on paholaissammakko.
Se on niin suuri, että voi niellä pienen dinosauruksen kokonaisena.
Uros ei kuitenkaan ole saalistamassa.
Se etsii parittelukumppania.
Naaraat ovat nirsoja, joten uroksen on löydettävä hyvä paikka.
Muuten se ei voi houkutella naaraita.
Matalaääninen kurnutus kantautuu kauas.
Sammakko ei osannut odottaa tällaista.
Viisitoistametrisiä rapetosauruksia.
Mahdollisuus mutakylpyyn on houkutellut ne tänne.
Beelzebufon kannalta niiden ajoitus ei voisi olla huonompi.
Sen lammessa on nyt 70 tonnin painosta sauropodeja.
Aika on vähissä.
Naaraspuoliset paholaissammakot parittelevat vain sadekauden alussa.
On löydettävä toinen lampi.
Uros huomaa lammen.
Matka voi kuitenkin olla vaarallinen.
Se pääsee vihdoin perille.
Se on kuitenkin huomattu.
Sitä ei sanota paholaiseksi syyttä.
On aika laulaa uusia sävelmiä.
Se ei kuitenkaan saa ääntään kuuluviin tyytyväisten sauropodien mylvinnän takia.
Rupikonnan onneksi -
rapetosaurukset pitävät yhdestä asiasta enemmän kuin mudassa piehtaroinnista.
Ruoasta.
Nälkäinen lauma jatkaa matkaa,
mutta se jättää jälkeensä jotain hyödyllistä.
Kymmenittäin jättikokoisia jalanjälkiä, jotka täyttyvät vedellä.
Se sopii Beelzebufolle täydellisesti. Parin etsiminen voi nyt jatkua.
Paholaissammakko voi selviytyä vain täällä,
sillä tulvakaudella vesi peittää alleen nämä maat.
On kuitenkin paikkoja, joissa ilmaston muutokset -
pienentävät sateiden mahdollisuutta.
Tämä Pohjois-Amerikassa sijaitseva sisämaa-allas oli ennen veden peitossa.
Kymmenen vuoden kuivuuden seurauksena se on nyt rutikuiva.
Siellä on kuitenkin yhä dinosauruksia.
Lauma pachycephalosauruksia,
outoja otuksia, joilla on paksut kupolimaiset kallot.
Hedelmät ja lehdet ovat niiden lempiruokaa.
Nyt niiden on kuitenkin tultava toimeen juurilla ja hyönteisillä.
Laumaa johtaa suurikokoinen uros.
Se pitää yllä järjestystä, jotta kaikki voivat etsiä ruokaa rauhassa.
Laumassa kytee kuitenkin kapina.
Nuori uros alkaa rehvastella.
Päällikön on aika taltuttaa kapina tai erottaa häirikkö laumasta.
Se esittelee värikästä päähinettään -
ja yrittää ahdistella nuorukaista.
Haastaja ei kuitenkaan peräänny helposti.
Noin 25 sentin paksuiset kallot kestävät voimakkaita iskuja.
Vanhempi uros on painavampi,
mutta nuorukainen on ketterämpi ja sitkeämpi.
Se kääntää tilanteen nuorukaisen eduksi.
Voitonhuuto.
Se iloitsi liian aikaisin.
Häviäjän osa on kova.
Se karkotetaan.
Yksin selviytyminen on vaikeaa.
Elämä täällä ei kuitenkaan ole helppoa voittajallekaan,
ellei vesi palaa pian näille maille.
Tällä suurella mantereella -
on noin 260 000 neliökilometriä soita.
Useimmat ovat veden peitossa koko vuoden ajan.
On kevät,
ja laumat kerääntyvät nauttimaan tuoreiden kasvien antimista.
Paikalla on paljon kasvinsyöjiä.
Ja siksi myös suuria petoja.
Tyrannosaurus rex.
Planeettamme vahvin maalla elävä peto.
Ne yllättävät yleensä uhrinsa.
Saaliseläimet pitävät vahtia.
Nyt ei ole aika hyökätä.
Pimeän laskeutuessa -
osa aukioilla laiduntaneista laumoista -
vetäytyy metsän suojaan.
Pedoilla on nyt etulyöntiasema.
Tyrannosauruksilla on suuremmat silmät kuin muilla dinosauruksilla.
Ne näkevät siksi todella hyvin pimeässä.
Ne myös liikkuvat metsässä hyvin äänettömästi -
jalkapohjissa olevien pehmusteiden ansiosta.
Ryhmä edmontosauruksia.
Niillä ei ole panssaria,
mutta ne ovat Tyrannosaurus rexin kokoisia ja kaksi kertaa nopeampia.
Hyökkäyksen on oltava kavala.
Pedot siirtyvät varovaisesti paikoilleen.
Toinen niistä aiheuttaa tahallaan äänen.
Edmontosaurukset ovat varuillaan.
Ne tietävät petojen lähestyvän,
mutta uhkan tarkka sijainti on arvoitus.
On aika virittää ansa.
Yksi Tyrannosaurus rex hyökkää.
Lauma joutuu paniikkiin ja pakenee toista Tyrannosaurus rexiä kohti.
Suunnitelma onnistuu täydellisesti.
Sen toteutti eräs suurimmista maan pinnalla eläneistä pedoista.
Esihistoriallisen planeettamme soilla.
ISKIKÖ PACHYCEPHALOSAURUS OIKEASTI PÄÄLLÄÄN?
Tämä on pachycephalosauruksen kallo.
Se oli lähes viisimetrinen kasvinsyöjä.
Vuosien tutkimustyöstä huolimatta -
emme vielä ole varmoja, miksi sen pää oli oudon muotoinen.
Pachycephalosauruksen erottaa muista...
TOHTORI
...päälaen outo kupoli.
Sen ympärillä on outoja nystyjä, kyhmyjä ja tupsuja.
Ne muistuttavat lohikäärmeitä.
PROFESSORI
Paksut ja kupolimaiset kallot -
voivat olla jopa 30 sentin paksuisia.
Niitä pidettiin aluksi hyvin vahvoina.
Ajateltiin, että taisteluissa iskettiin päitä yhteen -
ja kamppailtiin lauman johdosta.
Nykyeläimistä esimerkiksi paksusarvilampaat käyttäytyvät siten.
Paksu kallo suojaa aivoja iskuilta.
Selittääkö se täysin pachycephalosauruksen kupolimaisen pään?
Monet paleontologit tutkivat kallon sisustaa.
He leikkasivat kupolit viipaleiksi -
ja huomasivat, että ne eivät ehkä olleetkaan tarpeeksi vahvoja -
kestämään suoria iskuja.
He huomasivat jotain muuta, josta päätellen kupolilla oli eri tehtävä.
Sen pinnassa oli pikkuruisten kuitujen muodostama verkko.
Verkko kannatteli ehkä hyvin värikästä nahkaa,
joka houkutteli parittelukumppaneita.
Tämä teoria oli hallitseva vuoteen 2013 saakka.
Silloin tehtiin uusi löydös.
Pachycephalosauruksesta näkyi,
että pään kupolissa oli useita parantuneita vammoja.
Se ei ollut ainoa laatuaan.
Sitä verrattiin museoiden kokoelmissa oleviin yksilöihin.
Huomattiin, että tällaisia vammoja -
oli muidenkin pachycephalosaurusten kalloissa vastaavassa paikassa.
Voimme siis olettaa, että päätä käytettiin iskuihin.
Riittikö kallojen vahvuus -
suojaamaan pachycephalosauruksen aivoja?
Tutkijat selvittivät sitä uusilla kuvantamistekniikoilla.
Tietokonetomografialla voidaan rakentaa luista virtuaalisia malleja.
Luita voidaan tutkia myös rakennetesteillä,
joilla arvioidaan esimerkiksi lentokoneen osia tai lonkan tekoniveliä.
Se tuotti lopullisen vahvistuksen.
Todettiin, että kupolit -
kestivät todella voimakkaita iskuja.
Niitä voidaan verrata amerikkalaisen jalkapallon pelaajiin,
jotka törmäävät toisiinsa.
Tiedämme nyt, että pachycephalosaurukset -
käyttivät päätä sekä aseena -
että värikkäänä tunnuksena.
Molemmat olivat tapoja osoittaa valtaa esihistoriallisessa maailmassa.
Tekstitys: Liisa Sippola