Dinosaurerne regerede planeten i over 150 millioner år.
De beboede stort set alle steder på Jorden
og fandtes i næsten alle tænkelige former og størrelser.
Nogle var i sandhed ekstraordinære.
Vi ved nu, at T. rex var en dygtig svømmer,
at Velociraptor var en udspekuleret, fjerklædt jæger,
og at nogle dinosaurer havde en højst besynderlig adfærd.
Men nye opdagelser gøres næsten hver eneste dag,
som fortæller os mere om livet her på planeten for 66 millioner år siden.
Denne gang i Prehistoric Planet
viser vi nye dyr...
...og ny indsigt i deres kamp for at finde en mage...
...udfordringerne ved at passe på en familie...
...og deres kolossale kampe.
Rejs med tilbage til en tid, hvor naturen viste sig fra sin flotteste side.
Her er Prehistoric Planet 2.
UFRUGTBARE EGNE
Dette er den største mængde lava, der har oversvømmet Jorden i 100 millioner år.
Deccan i det centrale Indien.
Et rent helvede.
Bestemt ikke et sted, man ville forvente at finde dinosaurer.
Alligevel sætter nogle kæmper livet på spil for at komme hertil.
Isisaurer.
De er alle sammen hunner.
Lavaen har flydt i Deccan så længe,
at den nogle steder er halvanden kilometer tyk.
Hvert forår forlader hunnerne deres trygge hjem i skoven
og foretager en farefuld rejse ind i disse ufrugtbare egne.
De kan vælge den sikre vej over nedkølet, hærdet lava...
...men her er andre farer.
Udover dampen kastes en dødelig blanding af kuldioxid og svovlbrinte
op fra de vulkanske sprækker.
I den kølige luft før daggry synker de tunge gasser ned
og skaber et knap synligt, kvælende tæppe.
Blot få lungefulde kan dræbe.
Men isisaurerne har én afgørende fordel.
Deres lange hals kan holde hovedet over tæppet af giftige dampe.
Men forude venter et sted, hvor det bliver svært at gøre.
De kommer til et lavtliggende område, hvor de dødelige gasser er særligt tykke.
Og for disse hunner er der allerede noget galt.
Hvad værre er, står solen op og varmer luften,
så gasserne hvirvles højere op.
De lange halse kan ikke længere beskytte flokken.
De må flygte højere op og det i en fart.
Det er en stejl stigning, men den burde bringe friskere luft.
Endelig lidt lindring.
Forude ligger deres endelige mål.
En vulkansk ø i himlen.
Den hæver sig højt over disse farlige og ufrugtbare områder.
Det enorme krater, en caldera, fungerer som en tryg, fælles yngleplads.
Det omkringliggende hav af giftige gasser hjælper med at holde rovdyr væk.
Og den indbyggede geotermiske opvarmning gør stedet til den ideelle inkubator.
Hver mor graver en grøft på to meter i det varme sand,
hvor der skal ligge over 20 æg så store som meloner.
Æggene er i sikkerhed i calderaen indtil videre,
men det er kun begyndelsen på deres historie.
Om få måneder
vil hundredvis af små unger udklækkes og stå over for denne trøstesløse verden.
Hvis nogen af dem skal overleve,
har de brug en perfekt timet forandring af forholdene.
Den forhistoriske planets ufrugtbare egne sætter selv dinosaurer på en svær prøve.
Dette sære landskab,
udformet af den stride blæst og vidtstrakte, gamle floder,
virker måske tom for liv.
Men her i Asien, skjult i de smalle slugter...
...er en ny familie af Velociraptorer.
Ungerne er kun få uger gamle.
Man skulle tro, at de på dette golde sted går en usikker fremtid i møde.
Deres overlevelse afhænger af en mærkelig begivenhed, langt herfra.
På den anden side af den bagende ørken ligger en skov, fanget i et hav af sand.
Når årstiden skifter, kommer der for en sjælden gangs skyld vand herind.
De enorme poppeltræer
markerer vandets ankomst med et væld af næringsrige blade.
En magnet for mange sultne dyr.
Langhalsede nemegtosaurer får selskab af mongolske titanosaurer.
Og af de meget mindre Prenocephale.
Men én ting står i vejen for dem.
Denne vidtstrakte højslette.
Den eneste vej hen til skoven er gennem denne labyrint af slugter.
Da de begiver sig derind, bliver flokken nervøs.
Det er et godt sted til et bagholdsangreb.
Velociraptorer venter.
Men de kan umuligt nedlægge en titanosaur.
Deres succes afhænger i stedet af andre jægere på rov.
Tarbosaurer.
Asiens udgave af Tyrannosaurus rex.
Da rovdyrene nærmer sig, breder panikken sig.
Kun de små Prenocephale kan flygte højere op.
Det er det, Velociraptorne har ventet på.
Nu kan Velociraptorne omsider indsætte deres bagholdsangreb.
Endelig.
Gennem samarbejde har de sikret sig et måltid til hele familien.
Det er også lykkedes for tarbosaurerne.
For rovdyrene er det her gode tider.
Og for Velociraptorne er det det perfekte tidspunkt at stifte familie.
Kloge og omsorgsfulde forældre kan give ungerne en god start.
Og her i Asiens ufrugtbare egne
findes der få dinosaurforældre så pligtopfyldende som de her.
En koloni af Corythoraptorer på deres reder.
For få dage siden lagde hunnerne æg på disse cirkelformede volde.
Men opgaven med at udruge dem overlades til hannerne.
Og det er ikke nemt.
Under middagssolen ville æggene hurtigt blive kogt.
Men fædrene bruger deres brede hale og vingefjer til at skygge for reden.
De betaler en høj pris.
De må udstå time efter time i den brændende hede.
Når det bliver køligere om aftenen, kan hannerne endelig gå ud og finde føde.
Det er her, redebygning i kolonier bliver en fordel.
I stedet for at alle går ud samtidig, skiftes Corythoraptorne.
Så der er altid en nabo, der holder udkig efter farer.
Men selv denne nabohjælp er ikke en garanti for sikkerhed.
En Kuru kulla-hun, en slægtning til Velociraptoren.
Hun er ekstremt sulten, men på vagt
over for Corythoraptorens stærke næb og kløer.
Hun har dog én afgørende fordel.
Hendes nattesyn er bedre end redernes indehaveres.
Hvis hun er stille, kan hun snige sig ubemærket ind i kolonien.
Hun vælger omhyggeligt sit mål.
Nu har hun chancen.
Men ikke for et angreb.
Dette rovdyr er også en tyv.
Hun spiser så mange æg så hurtigt, hun kan.
Tiden er gået. Hun er blevet opdaget.
Et sidste æg til at tage med.
Nu har hun chancen for at nyde sit stjålne æg i fred.
Men denne tyv deler sit bytte.
Med denne brummelyd kalder hun på sine unger.
Hendes unger har også først for nylig forladt reden.
De skal lære, at denne mærkelige nye genstand er mad.
Og finde ud at knække den.
Måske med næbbet. Eller måske med en klo.
Det lykkedes, nok mere med held end forstand.
Men stadig en vigtig lektion for denne næste generation af æggetyve.
På disse egne bliver den befriende, kølige nat
alt for hurtigt afløst af voldsom varme, når solens stråler vender tilbage.
Temperaturen ved sandets overflade kan nå op over 70 grader.
Alt vand her siver væk eller fordamper på sekunder.
Det er et af de tørreste steder på Jorden.
Uden vand kan ingen dyr overleve.
Alligevel har disse unge Tarchia hjemme her.
Der er ankylosaurer, der lever i ørkenen.
Tykt pansrede med store, kølleformede haler.
Mørke klapper beskytter Tarchias øjne mod den brændende sol.
Og det her er lyden af Tarchias helt eget ventilationssystem.
Den brede næse afkøler luften, når den forlader kroppen,
og kondenserer og bevarer dermed værdifuldt vand ved hvert åndedrag.
På den måde kan de overleve lange perioder uden at drikke,
mens de søger efter føde.
De høje temperaturer skaber en strid blæst,
som giver klipperne nogle helt ekstraordinære former.
Men den fejer også al jorden væk.
Alligevel lykkes det visse planter at slå rod i sprækkerne mellem klipperne.
Selv den mindste mundfuld er værd at kæmpe om.
For hvert minut der går, stiger solen højere op.
Snart er al skygge forsvundet.
Og selv disse ørkenens mestre sætter pris på lidt at drikke nu og da.
Som mange nomader har Tarchia et mentalt landkort over ørkenen
og kan krydse øde landskaber med ufejlbarlig præcision.
De husker de sjældne steder, hvor de naturlige kilder findes.
Oaser som den her.
En redning for de dyr, der kan finde dem.
Prenocephale.
Stemningen er ofte anspændt i en oase.
Men en styrkedemonstration kan forhindre et farligt slagsmål.
Når alt kommer til alt, er Prenocephale bare irriterende.
Men en voksen Tarchia er en anden sag.
Især en, der vejer næsten dobbelt så meget som den unge.
Den svinger med sin kølle, som vejer over 20 kilo.
Hvis det ender i kamp, kan den unge ikke vinde.
Men der er forstærkninger på vej.
Parret er genforenet.
Og nu er der dobbelt så mange køller, som den voksne skal klare.
Han beslutter, at der måske alligevel er vand nok til alle.
Endelig kan de unge Tarchia drikke i fred.
Men det bliver måske ikke længe, de kan hvile sig.
På disse egne kan forholdene ændre sig med utrolig fart.
De stigende sommertemperaturer giver flere hundrede kilometer brede tordenvejr.
Her i Deccan forårsager disse storme et skift i vindretningen.
Og omkring calderaen,
hvor isisaur-hunnerne lagde deres æg for flere måneder siden,
er de giftige gasser nu blæst væk,
hvilket giver dem en afgørende mulighed.
Der kommer mærkelige lyde op fra sandet.
Små isisaurerer kalder på hinanden inde fra æggene.
Det synkroniserer deres udklækning.
Ungerne er relativt små, under 30 centimeter lange.
Her er ikke andet at spise end deres mødres gødning.
Overraskende nok
er den meget næringsrig og vigtig for ungerne på flere måder.
Den giver dem sunde bakterier i maven
og indeholder duftstoffer, der ligesom lugte
gør dem i stand til at finde mødrenes flok.
Den vil føre dem i sikkerhed i skoven.
Men rejsen er ikke nem.
Nok er vinden vendt til deres fordel,
men der venter mange farer forude for de små isisaurerer.
Varme kilder og boblende pøle af flydende mudder.
En dødsfælde.
Efter to dages vandring har ungerne ikke mange reserver at tære på.
Men mødrene kommer dem igen til undsætning.
Små planter har slået rod i den revnede lava.
De er spiret af frø fra mødrenes gødning.
Men en ny fare er på vej.
Nu hvor vinden har fjernet de giftige gasser, er døren åben for rovdyr.
En rajasaur.
Så mange unger ude i det åbne terræn kan blive et festmåltid.
Revnerne i lavaen er de eneste skjulesteder.
Flere rajasaurer kommer til.
Trods farerne lykkes det flere hundrede unger at nå skoven.
Her vil de leve skjult i underskoven i flere år.
Indtil de til sidst er store nok til at følge med mødrenes flok.
Er de heldige, vil hunnerne blandt dem vende tilbage til krateret
de kommende år for at lægge deres egne æg.
Som for mange dyr, der lever på disse ugæstfri steder,
vil risikoen være høj.
Men der er også store muligheder i den forhistoriske planets ufrugtbare egne.
VAR DINOSAURER GODE FORÆLDRE?
Dette er et forstenet æg fra en kæmpestor dinosaur.
En titanosaur.
Når det lige er lagt, har det vejet cirka halvandet kilo,
og skallen har været omkring to millimeter tyk.
Mens æggene bestemt var hårdføre,
skulle de stadig beskyttes og holdes varme.
Så hvordan passede dinosaurerne på deres æg?
For at beskytte deres æg mod rovdyr
og holde dem varme, udviklede dinosaurerne en række strategier.
En af dem var at bygge en rede og sidde oven på den.
Vi ved, visse af dem gjorde det,
fordi vi har fossiler af dinosaurer, der sidder på reder.
Æg fundet i disse reder indeholder små unger af samme art
som den voksne.
Det er første bevis på, at nogle dinosaurer passede på deres unger.
Men skønt det gav beskyttelse og værnede mod vejr og vind,
var der en ulempe ved at udruge æggene på den måde.
At sidde på et æg betød,
at de var forpligtet til pasningen af det æg
under hele udviklingen af det og helt frem til udklækningen.
For nogle dinosaurer var det forpligtelsen værd.
Men andre, som for eksempel sauropoder, stod over for andre udfordringer.
Nogle dinosaurer sad aldrig på deres æg.
Mange af dyrene vejede jo mange ton
og ville have knust dem, før de blev udklækket.
Hvad var deres løsning?
Ved nogle sauropod-æg har hunnen gravet en lang grøft med bagbenene.
Hun fyldte så grøften op igen, når alle æggene var lagt.
Den adfærd ses stadig i dag.
Skildpadder begraver deres æg for at beskytte dem mod rovdyr,
og det solvarme sand sikrer den ideelle temperatur.
Nogle dinosaurer havde andre måder at holder deres æg varme på.
Vi mener, at nogle dinosaurer bevidst samlede
rådne planter i bunker.
De lavede en slags kompostbunke oven på deres rede fyldt med æg.
Buskkalkuner i Australien bruger denne teknik.
Når planterne nedbrydes,
frigiver de varme nok til at udruge æggene på cirka syv uger.
Men det var et fund i 2010,
som viste, at nogle dinosaurer havde en endnu mere usædvanlig metode
til at holde deres æg varme.
De brugte varme fra selve Jorden.
Et sted i Argentina, hvor der er fundet mange sauropod-æg,
ligger lige ved nogle geotermiske kilder.
Vi mener, at sauropoden brugte den vulkanske aktivitet
til at holde sine æg varme.
Et andet sted, Deccan-regionen i Indien,
et af de mest vulkanske områder i den sene kridttid, giver flere beviser.
Der er mange, mange lag lava,
og mellem lavastrømmene finder vi dinosaur-æg.
Dinosaurerne kom hertil, selv når der var høj vulkansk aktivitet,
og brugte stedet til deres reder gennem flere århundreder.
Dinosaurerne havde mange måder at udruge æg på...
...men vi kan være sikre på én ting.
Deres metoder var meget effektive
og hjalp dem til at regere verden i over 150 millioner år.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve