Dinosauři vládli naší planetě...
UVÁDÍ DAVID ATTENBOROUGH
...více než 150 milionů let.
Obývali téměř každý kout země
a existovali ve všemožných formách a velikostech.
Někteří z nich byli opravdu pozoruhodní.
Nyní již víme, že tyranosaurus rex byl dobrý plavec.
Že velociraptoři byli mazaní, opeření lovci.
A že někteří dinosauři vykazovali velice bizarní chování.
Ale téměř dennodenně dochází k novým objevům,
které nám toho o životě na této planetě před 66 miliony let prozrazují víc.
Tentokrát v Prehistorické planetě
odhalíme nové živočichy,
nové poznatky o tom, jak si dinosauři hledali partnera,
obtíže, které přináší výchova mladých,
a titánské souboje.
Vydejte se s námi na cestu do doby, kdy příroda naplno ukazovala, co v ní je.
Tohle je Prehistorická planeta 2.
PREHISTORICKÁ PLANETA 2
PUSTINY
Tohle je největší lávové pole na zemi za posledních 100 milionů let.
Dekánská plošina ve střední Indii.
Pekelné místo.
Rozhodně by člověk nečekal, že tady budou žít dinosauři.
Ale jistí obří tvorové riskují život, aby se sem dostali.
Isisauři.
Samé samičky.
Láva v Dekánské plošině teče tak dlouho,
že místy dosahuje tloušťky 1 600 metrů.
Každé jaro opouštějí samičky bezpečí domova v lesích
a do této pustiny podnikají nebezpečnou cestu.
Můžou si vybrat bezpečnou trasu přes vychladlou, ztuhlou lávu.
Ale jsou tu i jiná nebezpečí.
Pára a smrtící směs oxidu uhličitého a sirovodíku
unikají ze sopečných průduchů.
V chladném vzduchu před rozedněním
tyto těžké plyny klesají k zemi
a vytvářejí téměř neviditelnou dusivou pokrývku.
Zabije i pár nadechnutí.
Ale isisauři mají jednu zásadní výhodu.
Díky dlouhému krku mají hlavu nad touto pokrývkou jedovatých par.
Před nimi je však místo, kde toho nebudou moci využít.
Vcházejí do nízko položené oblasti,
kde jsou smrtící plyny obzvlášť koncentrované.
A s některými samicemi je něco špatně už teď.
A bude hůř, protože vysvítá slunce, které otepluje vzduch,
a plyny se dostávají ještě výš.
Dlouhé krky už stádo nezachrání.
Musejí uniknout do vyšších poloh. A rychle.
Je to prudký kopec, ale nahoře by měl být čerstvější vzduch.
Konečně přichází úleva.
A před nimi leží cíl.
Sopečný ostrov v nebesích,
který se tyčí nad touto zrádnou pustinou.
Obrovský kráter, zvaný kaldera, poskytuje společné, bezpečné hnízdiště.
Okolní moře jedovatých plynů pomáhá odradit predátory.
A zabudované geotermální vytápění slouží jako ideální inkubátor.
Každá z matek v teplém písku vykopala dvoumetrovou strouhu,
aby se do ní vešlo 20 vajec o velikosti melounu.
Vejce jsou v kaldeře prozatím v bezpečí,
ale tohle je na jejich životní cestě pouhý začátek.
Za pár měsíců se do tohoto nehostinného světa vylíhnou stovky mláďátek.
Pokud to některé z nich mají přežít,
bude třeba, aby byla dokonale načasovaná změna okolních podmínek.
Pustiny prehistorické planety
jsou nesmírně náročnou zkouškou i pro dinosaury.
V téhle podivné krajině
vytesané ostrým větrem a širokými, prastarými řekami
se může zdát, že tu není žádný život.
Ale tady v Asii je v úzkých kaňonech schovaná...
čerstvá rodinka velociraptorů.
Mláďatům je teprve pár týdnů.
Může se zdát, že na tak vyprahlém místě je čeká nejistá budoucnost.
Jejich přežití závisí na podivné události, k níž nedojde tady, ale daleko od domova.
Ve spalující poušti leží les uvězněný v moři písku.
Díky změně ročního období se do této oblasti dostává vzácná voda.
Obrovské shluky topolů značí změnu období zelenými, výživnými listy.
Spoustu hladových zvířat to přitahuje jako magnet.
Nemegtosauři, kteří mají dlouhý krk, tam jdou spolu s mongolskými titanosaury...
a s mnohem menšími prenocephaly.
Něco jim však stojí v cestě.
Tahle rozsáhlá náhorní plošina.
A jediný způsob, jak se do lesa dostat, je skrz tohle kaňonové bludiště.
Stádo vchází a začíná být nervózní.
Je to vhodné místo k tomu, aby je někdo přepadl.
Velociraptoři na ně už čekají.
Titanosaura ale v žádném případě skolit nemůžou.
Úspěch tedy bude záviset na ostatních predátorech, co jsou na lovu.
Tarbosauři.
Asijská verze tyranosaura rexe.
Predátoři se blíží a začíná se šířit panika.
Na výše položená místa mohou utéct jenom prenocephalové.
A na tohle velociraptoři čekali.
Velociraptoři to přepadení teď můžou konečně zahájit.
Konečně.
Spoluprací zajistili potravu celé rodině.
Ale tarbosauři uspěli také.
Pro predátory to je období hojnosti.
A pro velociraptory dokonalá chvíle založit rodinu.
Chytří a pečující rodiče mohou mláďatům zařídit skvělý start do života.
A zde v asijských pustinách
moc oddanějších dinosauřích rodičů nenajdeme.
Tohle je kolonie hnízdících corythoraptorů.
Před pár dny snesly samičky vejce na tyto kruhovité hromádky.
Sezení na vejcích však bude úkol pro samce.
A úkol to nebude jednoduchý.
Na poledním slunci by se vejce mohla brzy uvařit.
Otcové však pomocí širokého ocasu a per na zápěstí hnízda zastíní.
A tvrdě za to zaplatí.
Hodinu po hodině musejí snášet spalující horko.
Když se večer konečně ochladí, můžou samci odejít a hledat potravu.
Nyní vyjdou najevo výhody, jež přináší hnízdění v kolonii.
Místo toho, aby všichni corythoraptoři odešli najednou, střídají se.
Takže soused vždycky hlídá, zda něco nehrozí.
Ale bezpečí nedokáže zaručit ani tahle sousedská hlídka.
Tohle je samička druhu Kuru kulla, který je příbuzný velociraptorům.
Má extrémní hlad, ale dává si pozor na silné zobáky a drápy corythoraptorů.
Má však jednu klíčovou výhodu.
Vidí v noci lépe než ti, komu ta hnízda patří.
Pokud bude potichu, může se jí podařit nepozorovaně dostat do kolonie.
Svůj cíl si pečlivě vybírá.
Teď má šanci.
Ale ne k útoku.
Tento predátor umí i krást.
Sní co nejvíce vajec a co nejrychleji.
Čas vypršel. Přišli na ni.
Poslední vejce si vezme s sebou.
Teď má možnost si to ukradené vejce vychutnat v klidu.
Tato zlodějka se o svůj lup ale umí i podělit.
Tímto vrněním svolává svá mláďata.
Její holátka opustila hnízdo teprve nedávno.
Musejí se naučit, že tato podivná, neznámá věc, je jídlo.
A zjistit, jak se dostat dovnitř.
Možná zobákem? Nebo drápkem?
Podařilo se. Možná spíš náhodou, než že by věděli, jak na to.
I tak to pro tuhle generaci lupičů vajec byla životně důležitá lekce.
V pustinách je úleva v podobě chladnějších nocí
zase brzy následována návratem prudkého žáru slunečních paprsků.
Teplota povrchu písku může vystoupat na více než 70 stupňů Celsia.
Jakákoliv voda se ihned vsákne nebo během několika sekund vypaří.
Je to jedno z nejsušších míst na zemi.
Bez vody žádný živočich nepřežije.
A přesto je tohle místo domovem mladých tarchií.
Jsou to ankylosauři žijící v poušti.
Jsou obrnění a místo ocasu mají obrovský kyj.
Tmavé skvrny chrání oči tarchií před oslňujícím sluncem.
A takhle zní jejich osobní klimatizace.
Veliký čenich ochlazuje vydechovaný vzduch,
který kondenzuje, a cennou vodou tedy šetří s každým nádechem.
Při hledání potravy jim to umožňuje přežít dlouhá období bez vody.
Vysoké teploty zde způsobují ostrý vítr,
který sochá skály do obdivuhodných útvarů.
Vítr však také zemi zbavuje půdy.
Některým rostlinám se daří zakořenit ve štěrbinách mezi kameny.
Za souboj tady stojí jakékoliv nicotné sousto.
Slunce s každou minutou stoupá čím dál výš.
Veškerý stín brzo zmizí.
A občasný nápoj uvítají i tihle vládci pouště.
Stejně jako spousta nomádů mají Tarchie mentální mapu pouště
a napříč pustou krajinou dokážou cestovat s bezchybnou přesností.
Pamatují si vzácné lokality, kde se nacházejí přírodní prameny.
Pouštní oázy, jako je třeba tahle.
Pro živočichy, co ji dokážou najít, je to spása.
Prenocephalové.
Kolem oázy většinou panuje vypjatá nálada.
Ale ukázka síly může nebezpečným bojům předejít.
Prenocephalové jsou nakonec jenom o něco málo víc než otravní.
Dospělý samec tarchie je ale něco jiného.
Hlavně když váží téměř dvakrát víc než mladší sok.
Vytasí svůj téměř třiadvacetikilový kyj.
Pokud dojde k souboji, mladší rival nemá šanci vyhrát.
Ale už jsou na cestě posily.
Dvojka je zase spolu.
Teď se dospělý samec musí vypořádat se dvěma kyji.
A rozhodne se, že je zde dostatek vody, aby se o ni mohli všichni podělit.
Mladé tarchie se mohou konečně v klidu napít.
Odpočinek si však možná neužijí dlouho.
V pustinách se počasí může změnit neskutečně rychle.
Rostoucí letní teploty živí stovky kilometrů dlouhé bouřky s blesky.
Zde na Dekánské plošině způsobují tyto sezónní bouře změnu směru větru.
A v okolí kaldery,
do které samičky isisaurů před měsíci nakladly svá vejce,
vítr odvál jedovaté plyny,
což je pro mláďata důležitá příležitost.
Zpod písku se ozývají prapodivné zvuky.
Mláďata isisaurů na sebe volají z útrob vajec.
Pomůže jim to synchronizovat líhnutí.
Mláďata jsou poměrně malinká, měří méně než 30 centimetrů.
Nemají k jídlu nic víc než lejna svých matek.
Ale překvapivě
je to pro čerstvě vylíhlá mláďata velice výživné a důležité i v jiných ohledech.
Dostanou se jim do střev zdravé bakterie
a feromony, které jim stejně jako odér matky
pomůže najít vlastní stádo.
Zavede je to do bezpečí lesa.
Nebude to však jednoduchá cesta.
Vítr jim sice hraje do karet,
ale na mladé isisaury čeká mnoho nebezpečí.
Horké prameny a bublající jezírka tekutého bahna.
Smrtící past.
Po dvoudenní túře se mláďatům zásoby tenčí.
Ale o záchranu se opět postaraly jejich matky.
V rozpraskané lávě zakořenily drobné rostliny.
Vyklíčily ze semínek, která spadla do matčiných lejn.
Směřuje k nim ale nová hrozba.
Když vítr odfoukl jedovaté plyny, otevřelo to dveře predátorům.
Rajasaurus.
Na otevřeném prostranství je hodně mláďat, takže rajasauři můžou mít hostinu.
Pukliny v lávě jsou jediné místo, kam se mláďata můžou schovat.
Přicházejí další rajasauři.
Navzdory nebezpečím se do lesa úspěšně dostanou stovky mláďat.
Tady v lesním podrostu spolu budou žít několik let.
Dokud nebudou natolik velicí, že se přidají ke stádu své matky.
Při troše štěstí se samičky do tohoto kráteru vrátí
a za pár let zde nakladou vlastní vejce.
Pro spoustu živočichů v takto nehostinných oblastech platí, že je vše veliké riziko.
Ale pustiny této prehistorické planety skýtají také obrovské příležitosti.
PREHISTORICKÁ PLANETA: ODHALENÍ
BYLI DINOSAUŘI DOBRÝMI RODIČI?
Tohle je zkamenělé vejce obrovského dinosaura.
Titanosaura.
Čerstvě nakladené vejce by vážilo asi kilo a půl
a skořápku by mělo zhruba dva milimetry silnou.
I když byla vejce odolná,
bylo potřeba je uchovat v teple a bezpečí.
Ale jak se dinosauři o svá vejce starali?
Vejce udržovali teplá a chránili je před predátory pomocí několika strategií.
HLAVNÍ VĚDECKÝ PORADCE
Jednou ze strategií bylo postavit hnízdo a pak si na něj sednout.
Že to tak dělali, víme jistě,
protože máme fosílie dinosaurů, jak sedí na hnízdě.
Ve vejcích z těchto hnízd jsou mláďata stejného druhu jako dospělí.
Je to první důkaz toho, že se někteří dinosauři o mláďata starali.
Sice to poskytovalo ochranu před živly,
ale tento způsob inkubace měl nevýhodu.
Jestliže seděli na vejci a opatrovali ho,
znamená to, že o něj museli pečovat po celou dobu jeho vývoje,
dokud se nevylíhlo.
Některým dinosaurům takový závazek stál za to.
Ale ostatní, třeba sauropodi, měli jiný problém.
Někteří dinosauři na vejcích asi neseděli.
Někteří ti živočichové vážili tuny...
PŘÍRODOPISNÉ MUZEUM
...takže by vejce rozdrtili, než by se vylíhla.
Jak to tedy vyřešili?
Pár snůšek sauropodů
pochází z dlouhých zákopů, které samička vyhrabala zadníma nohama.
A jakmile do něj vejce nakladla, zase ho zahrabala.
Takové chování známe i ze současnosti.
Želvy zahrabávají svá vejce, aby je ochránily před predátory,
a sluncem prohřátý písek je udržuje při ideální teplotě.
Někteří dinosauři však měli i jiné triky, jak vejce udržet teplá.
Myslíme si, že některé druhy dinosaurů sbíraly
a hromadily tlející vegetaci.
Vlastně na hnízdě s vejci vytvořili kompost.
Australští taboni lesní tuto pozoruhodnou metodu používají.
Když začne vegetace tlít,
začne produkovat dostatek tepla, aby to vejce na zhruba sedm týdnů zahřálo.
Ale objev z roku 2010
nám odhalil, že někteří dinosauři měli ještě neobvyklejší způsoby
udržování teploty vajec.
Využívali samotné teplo země.
Na jedné lokalitě v Argentině byla nalezena spousta vajec sauropodů
hned vedle geotermálních pramenů.
Máme za to, že sauropodi k udržování teploty vajec využívali sopečnou aktivitu.
Na jiné lokalitě, na Dekánské plošině v Indii,
v jedné z nejvíce vulkanicky aktivních oblastí pozdní křídy,
jsme nalezli další důkazy.
Je tam opravdu mnoho vrstev lávy.
A mezi lávovými proudy jsme našli vejce dinosaurů.
Navštěvovali tuto oblast i přesto, že byla velice vulkanicky aktivní,
a po celá staletí ji využívali jako hnízdiště.
Dinosauři měli víc způsobů, jak zajistit, aby se vejce vylíhla.
Ale něčím si můžeme být jistí.
Jejich metody byly velice efektivní
a pomohly jim ovládnout zemi na 150 milionů let.
Překlad titulků: Karel Himmer