Динозаври панували на планеті...
ДЕВІД АТТЕНБОРО ПРЕДСТАВЛЯЄ
...понад 150 мільйонів років.
Вони займали чи не кожен її куточок
і бували всіх можливих форм і розмірів.
Деякі з них були справді надзвичайні.
Тепер ми знаємо, що тиранозавр прекрасно плавав,
що велоцираптор був підступний, укритий пір'ям мисливець,
і що деяким динозаврам була притаманна дуже дивна поведінка.
Майже щодня стаються нові відкриття,
які ще більше розказують про життя на планеті 66 мільйонів років тому.
У цьому сезоні «Доісторичної планети»
ми покажемо нових тварин...
і їхні поневіряння в пошуку партнерів,
виклики у вихованні потомства...
і масштабні сутички.
Подорож у часи, коли природа влаштовувала неймовірне видовище.
Це «Доісторична планета 2».
ДОІСТОРИЧНА ПЛАНЕТА 2
ПУСТИЩА
Це найбільша територія, яку сто мільйонів років заливало лавою.
Плато Декан у центральній Індії –
пекельне місце,
де точно не очікуєш знайти динозаврів.
Проте велетні приходять сюди, ризикуючи власним життям.
Ізізаври.
І всі самиці.
Лава тече Деканом так давно,
що в деяких місцях її глибина сягає півтора кілометра.
Щовесни самиці покидають свою безпечну лісисту домівку
і вирушають у ризиковану подорож на ці неродючі землі.
Вони прокладають шлях по охолодженій застиглій лаві...
але їх чекають й інші небезпеки.
Не тільки пара, а й смертоносна суміш двоокису вуглецю та сірководню
вивергається з жерл вулкана.
У прохолодному світанковому повітрі
ці важкі гази опускаються
і вкривають поверхню ледь видимим задушливим полотном.
Навіть кілька вдихів можуть убити.
Та в ізізаврів є одна важлива перевага.
Завдяки довгим шиям їхні голови здіймаються над отруйним покривалом.
Але попереду простягається місце, де з цим буде важко.
Вони входять на занижену ділянку,
де концентрація смертоносних газів особливо висока.
Для цих самиць ситуація непроста.
А ще гірше те, що сонце сходить і нагріває повітря,
тому гази підіймаються вище.
Довгі шиї вже не захищають стадо.
Потрібно якомога швидше вийти на вище місце.
Підйом крутий, але нагорі чекає свіжіше повітря.
Нарешті полегшення.
А попереду – місце призначення.
Вулканічний острів у небі
здіймається над підступним пустирем.
Величезний кратер – кальдера – безпечне спільне місце гніздування.
Навколишнє кільце з отруйних газів віднаджує хижаків...
...а природний геотермальний підігрів ідеально підходить для інкубатора.
Кожна мати викопує двометрову канаву в теплому піску,
у якій відкладає близько двадцяти яєць завбільшки з диню.
Поки що в кальдері яйцям ніщо не загрожує,
але це лише початок їхньої історії.
Через кілька місяців
посеред цієї пустки вилупляться сотні малят.
Щоб вони могли вижити,
потрібно, щоб середовище змінилося саме тоді, коли треба.
Пустирі доісторичної планети
доводять до краю навіть динозаврів.
Цей дивний ландшафт,
який висікли нестримні вітри й широкі давні ріки,
на перший погляд не має в собі нічого живого.
Але тут, в Азії,
важкопомітна в цих вузьких каньйонах...
молода сім'я велоцирапторів.
Малятам усього кілька тижнів.
Може здатися, що в такому пустищі їх чекає непевне майбутнє.
Їхнє виживання залежить від дивної події за кілометри звідси.
По той бік гарячої пустелі у пастці піску ховається ліс.
Через зміну пір року тут зрідка з'являється вода.
Високі тополі
свідчать про її появу буйним ростом поживного листя.
Магніт, який притягує чимало голодних тварин.
Довгошиї немеґтозаври, а з ними – монгольські титанозаври...
...а також значно менші преноцефали.
Але дещо стоїть на заваді.
Це неозоре плато.
Дійти до лісу можна виключно через цей лабіринт каньйонів.
Зайшовши в них, стадо нервується.
Хороше місце для засідки.
Велоцираптори чекають.
Але вони не здатні побороти титанозавра.
Успіх залежить від удачі інших мисливців на полюванні.
Тарбозаври.
Азійський варіант тиранозавра королівського.
З наближенням хижаків паніка шириться.
Лише преноцефали здатні втекти, лізучи вище.
Саме цього й чекали велоцираптори.
Тепер велоцираптори вискакують із засідки.
Нарешті.
Спільними зусиллями вони добули вечерю для всієї сім'ї.
Тарбозаври теж досягли успіху.
Для хижаків це пора достатку.
І найкращий час для створення сім'ї у велоцирапторів.
Розумні дбайливі батьки можуть дати малятам прекрасний старт.
А на пустищах Азії
можна знайти й інших відданих батьків-динозаврів.
Гніздова колонія коріторапторів.
Кілька днів тому самиці відклали яйця на цих округлих гірках.
А от висиджувати їх – обов'язок самців.
І це непросте завдання.
На палючому сонці яйця швидко зваряться.
За допомогою широкого хвоста й опереного передпліччя тати
тримають гнізда в тіні.
І платять високу ціну.
Терплять годину за годиною нестерпної спеки.
Коли настає прохолодний вечір самці вирушають на пошуки харчів.
Отут і винагороджується гніздування колоніями.
Корітораптори не йдуть усі одразу, а натомість чергують.
Сусід завжди напоготові на випадок небезпеки.
Та навіть такі сусідські чергування не гарантія безпеки.
Самиця куру кулла – родичка велоцирапторів.
Вона дуже зголодніла, але остерігається
міцних дзьобів і кігтів коріторапторів.
Однак вона має значну перевагу.
Її нічне бачення краще, ніж у власників гнізд.
Якщо не наробити шуму, то вона може прокрастися в колонію непомічена.
Вона обережно обирає ціль.
Це її шанс.
Але не для нападу.
Цей хижак ще й злодій.
Вона спробує максимально швидко з'їсти якнайбільше яєць.
От і все. Її помітили.
Ще одне яйце про запас.
Тепер вона без поспіху може посмакувати вкраденим яйцем.
Але злодійка ділиться здобиччю.
Цим муркотінням вона кличе своїх малят.
Малята самі нещодавно вилупились.
Вони повинні навчитися, що цей дивний предмет – їжа.
І з'ясувати, як його розбити.
Може, дзьобом чи кігтями.
Успіх, який був радше випадковістю, а не навичкою.
Та все одно важливий урок для наступного покоління крадіїв яєць.
На пустищах на зміну прохолодним ночам
дуже скоро приходить страшенна спека денного сонця.
Температура поверхні піску сягає 70 градусів за Цельсієм.
Вода всмоктується або випаровується за лічені секунди.
Одне з найсухіших місць на планеті.
Без води не виживе жодна тварина.
Проте це домівка цих молодих тархій.
Це пустельні анкілозаври.
Потужно броньовані, з величезними шпичастими хвостами.
Темні нарости захищають очі тархій від пекучого сонця.
А це звук,
який видає їхня система кондиціювання.
Великі носи охолоджують повітря, яке виходить з тіла,
конденсуючи й зберігаючи воду з кожним подихом.
Це дає їм змогу довго витримувати без води,
поки вони шукають поживу.
Через високу температуру виникають пронизливі вітри,
які надають камінню надзвичайних форм.
А ще вони змітають з поверхні ґрунт.
Однак деяким рослинам вдається прорости в тріщинах між камінням.
Навіть маленький кущик – достатня причина для бійки.
Щохвилини сонце здіймається вище.
Скоро тінь цілком зникне.
І навіть ці королі пустелі інколи раді попити.
Як і інші кочовики,
тархії мають у голові мапу пустелі
і здатні долати ці пустинні ландшафти з безпомильною точністю.
Вони пам'ятають ті рідкісні місця, де є природні джерела.
Такі пустельні оази.
Які рятують життя тим тваринам, що їх знайдуть.
Преноцефал.
Біля оаз часто панує напруга...
але показ сили віднаджує від небезпечного бою.
Врешті преноцефали здатні хіба що дратувати.
А от дорослий тархія – геть інша історія.
Тим паче якщо він удвоє важчий за молодого.
Його хвіст-булава важить понад двадцять кілограмів.
Якщо дійде до бою, молодий динозавр не переможе.
Але підкріплення поспішає.
Пара возз'єдналась.
Тепер дорослому динозавру протистоїть удвоє більше рухливих булав.
Він вирішує, що все-таки води тут
вистачить усім.
Молоді тархії нарешті можуть спокійно попити.
Але цей відпочинок не триватиме вічно.
На пустищах погода змінюється з приголомшливою швидкістю.
Літнє підвищення температур спричиняє грози,
які тягнуться на сотні кілометрів.
У Декані ці сезонні грози також змінюють напрям вітру.
І навколо кальдери,
де кілька місяців тому самиці ізізаврів відклали яйця,
вітри розсіяли отруйні гази,
і з'явилося критичне вікно можливостей.
Дивні звуки з-під піску.
Малята ізізаврів кличуть одне одного з яєць.
Це помагає синхронізувати вилуплювання.
Малята відносно крихітні: до 30 сантиметрів завдовшки.
Тут нічого їсти, окрім екскрементів їхніх матерів.
На диво,
вони дуже поживні й важливі для дитинчат.
Це джерело здорових бактерій для кишківника
і феромонів, які, ніби запахи,
поможуть їм знайти материне стадо.
Які приведуть їх у безпечний ліс.
Проте їх очікує нелегкий шлях.
Вітри дмуть їм на користь,
однак попереду на малих ізізаврів чигає багато небезпек.
Гарячі джерела й кипучі ями з рідким багном.
Смертельна пастка.
За два дні дороги
у малят закінчують енергетичні резерви...
але матері знову прийшли на порятунок.
Дрібні рослини проросли в тріщинах
з насіння, яке було в екскрементах матері.
Та попереду з'являється нова небезпека.
Коли вітер розігнав отруйні гази, відкрився шлях для хижаків.
Раджазавр.
Стільки незахищених малят – для нього справжній бенкет.
Сховатися можна тільки в розколинах застиглої лави.
З'являється ще більше раджазаврів.
Попри небезпеки сотні малят успішно добираються до лісу.
Тут вони живуть, ховаючись у підліску кілька років,
Аж поки
не підростуть, щоб влитися в материнське стадо.
Якщо пощастить, деякі з самиць повернуться до цього кратера,
щоб і собі відкласти тут яйця.
Як і для багатьох тварин, які живуть у таких негостинних місцях,
ризик буде високий.
Однак на пустищах доісторичної планети є й чимало прекрасних можливостей.
ДОІСТОРИЧНА ПЛАНЕТА: ЗА ЛАШТУНКАМИ
ЧИ БУЛИ ДИНОЗАВРИ ХОРОШИМИ БАТЬКАМИ?
Це скам'яніле яйце велетенського динозавра.
Титанозавра.
Щойно відкладене,
воно важило десь півтора кілограма,
а шкаралупа була завтовшки два міліметри.
Ці яйця безперечно міцні,
але все одно потребували безпеки й тепла.
То як динозаври дбали про яйця?
Щоб захистити яйця від хижаків
і тримати їх у теплі, динозаври виробили кілька стратегій.
ДОКТОР ДАРРЕН НЕЙШ НАУКОВИЙ КОНСУЛЬТАНТ
Одна з них – збудувати гніздо,
а тоді сидіти на ньому зверху.
Ми знаємо, що таке бувало,
бо в нас є скам'янілості динозаврів, які сидять на гніздах.
У таких гніздах знайшли яйця з малятами того самого виду,
що й дорослі,
і це стало першим доказом,
що деякі динозаври дбали про своє потомство.
Це захищало яйця від погодних явищ,
але в такому висиджуванні були й свої вади.
Висиджування яєць і догляд за ними значив,
що динозавр мусить стежити за яйцем
протягом усього періоду розвитку
аж до вилуплення маляти.
Деякі динозаври на це йшли.
Але інші, зокрема завроподи, стикалися з інакшими труднощами.
Деякі динозаври яєць не висиджували.
Зрештою певні види важили кілька тонн...
ПРОФЕСОР ПОЛ БАРРЕТТ МУЗЕЙ ПРИРОДНИЧОЇ ІСТОРІЇ
...і могли випадково їх роздушити.
То як чинили вони?
Ми знайшли завроподівські гнізда:
самиця задньою лапою викопувала довгасту яму.
А тоді поступово заповнювала цю яму яйцями.
Таку поведінку можна побачити й сьогодні.
Черепахи закопують яйця, ховаючи їх від хижаків,
а нагрітий на сонці пісок підтримує ідеальну для них температуру.
Та деякі динозаври вдавалися до ще однієї хитрості.
Ми вважаємо, що певні групи динозаврів збирали
й нагромаджували гниючі рослини.
По суті, вони нагортали компостні купи над гніздами з яйцями.
Так само чинить і великоніг східний з Австралії.
Рослинна маса розкладається
і виділяє достатньо тепла для інкубації яєць
упродовж семи тижнів.
Та 2010 року було виявлено,
що динозаври вдавалися до ще більш несподіваного способу
підтримки температури яєць.
Вони використовували тепло самої планети.
На розкопках в Аргентині
було знайдено багато яєць завроподів
прямо біля геотермальних джерел.
Ми вважаємо, що завроподи використовували вулканічну активність
для нагрівання яєць.
На іншому місці розкопок на індійському Декані,
де була найбільша вулканічна зона в пізньому Крейдяному періоді,
знайшли ще більше доказів.
Там дуже багато нашарувань лави,
а між ними ми знайшли яйця динозаврів.
Динозаври приходили сюди
навіть у часи високої активності вулканів
і століттями відкладали тут яйця.
Динозаври робили чимало, щоб їхні малята вилупились...
але одне ми знаємо точно.
Їхні методи були дуже ефективні
і дали їм змогу царювати у світі понад 150 мільйонів років.
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська