Dinosaurier härskade över jorden...
PRESENTERAS AV DAVID ATTENBOROUGH
...i över 150 miljoner år.
De levde i alla världens hörn
och fanns i alla former och storlekar man kan föreställa sig.
Somliga var ytterst märkvärdiga.
Numera vet vi att T. rex var en duktig simmare,
Velociraptorer var listiga, befjädrade jägare
och att vissa dinosaurier uppvisade bisarra beteenden.
Men nya upptäckter görs hela tiden,
och de berättar mer om livet på vår planet för 66 miljoner år sedan.
Denna gång i Prehistoric Planet avslöjar vi nya djur...
...och nya inblickar i deras jakt på en partner...
...utmaningarna som en familj medför...
...och deras väldiga drabbningar.
Res tillbaka till naturens största skådespel.
Det här är Prehistoric Planet 2.
BADLAND-OMRÅDEN
Det här är det största lavafältet som jorden skådat på 100 miljoner år.
Deccan i centrala Indien.
En helvetisk plats
där man inte förväntar sig att hitta dinosaurier.
Trots det riskerar de livet för att färdas hit.
Isisaurier.
Och alla är honor.
Lavan har flödat i Deccan så länge
att den på vissa ställen är 1,5 km tjock.
Varje vår lämnar honorna skogens trygghet
för en vågad resa till detta badland-område.
De kan gå tryggt över sval, stelnad lava...
...men det lurar andra faror här.
Utöver ångan stiger en dödlig blandning av koldioxid och vätesulfid
från eruptionskanalerna.
I den svala nattluften
sjunker de tunga gaserna och bildar ett knappt synligt, kvävande täcke.
Några få inandningar är nog för att dö.
Men isisaurierna har en fördel.
De långa halsarna håller deras huvuden ovanför detta toxiska täcke.
Men de närmar sig en plats där det blir svårt att göra.
De går in i ett låglänt område där gaserna ligger extra tjockt.
För de här honorna känns något redan fel.
Och när solen går upp och värmer luften stiger gaserna ännu högre.
Deras långa halsar skyddar dem inte längre.
De måste ta sig högre upp – och det fort.
Vägen är brant, men den borde föra med sig friskare luft.
De kan äntligen andas ut.
Och deras mål ligger framför dem.
En vulkanisk ö i himlen
som tornar över dessa farliga badland-områden.
Den enorma kratern, en caldera, är en trygg kläckningsplats.
De giftiga gaserna som omgärdar dem hjälper till att hålla rovdjur borta...
...och den inbyggda markvärmen gör den till en perfekt kuvös.
Varje mor gräver ett dike på två meter i den varma sanden
för sina över 20 ägg i melonstorlek.
Äggen är utom fara här för stunden,
men det här är bara början på deras saga.
Om några månader kläcks hundratals ungar in i den här ödsliga världen.
För att överleva behöver de en perfekt tajmad väderleksförändring.
Badland-områdena på vår förhistoriska planet
prövar till och med dinosaurier till det yttersta.
Detta märkliga landskap som formats av vindar och forntida floder
kan verka tomt på liv.
Men här i Asien,
bland dessa smala kanjoner...
...lever en ny familj av Velociraptorer.
Ungarna är bara några veckor gamla.
På en så karg plats kan man tro att de går en osäker framtid till mötes.
Deras liv hänger på en konstig företeelse långt ifrån deras hem.
Genom den heta öknen ligger en skog mitt i ett hav av sand.
Årstidsväxlingarna har fört med sig sällsynta vattensamlingar.
Popplar markerar vattnets ankomst med sina näringsrika löv.
En magnet för många hungriga djur.
Långhalsade nemegtosaurier går vid sidan av mongoliska titanosaurier...
...och några mycket mindre Prenocephale.
Men ett hinder står i vägen.
Denna vida platå.
Det enda sättet att nå skogen är genom denna labyrint av kanjoner.
Hjorden går nervöst in.
Det är en bra plats för ett bakhåll.
Velociraptorerna väntar.
Men de kan inte tackla en titanosaurie.
Deras jaktlycka hänger på andra jägare.
Tarbosaurier.
Asiens version av Tyrannosaurus rex.
När rovdjuren närmar sig sprids paniken.
Prenocephale är de enda som kan fly mot högre terräng.
Det här är vad Velociraptorerna har väntat på.
Nu kan de äntligen komma ur sitt bakhåll.
Äntligen.
Tillsammans har de ordnat mat för hela familjen.
Tarbosaurierna har också haft jaktlycka.
För rovdjuren är detta en tid av överflöd.
För Velociraptorerna är det ett perfekt tillfälle att bilda familj.
Sluga och omtänksamma föräldrar kan ge sina ungar en bra start.
I Asiens badland-områden är det svårt att hitta bättre föräldrar än de här...
...en koloni av häckande Corythoraptorer.
För några dagar sedan värpte honorna på dessa runda sandhögar.
Men ruvandet är hanarnas jobb.
Och det är inte det lättaste.
I middagssolen blir äggen snabbt för varma.
Men papporna använder sina breda fjädrar för att ge boet skugga.
Till ett högt pris.
I timtal står de ut med den brännande hettan.
När mörkret faller kan hanarna äntligen gå och leta mat.
Det är nu som kolonin har sina fördelar.
Istället för att alla går samtidigt så turas Corythoraptorerna om.
Det finns alltid en granne som står vakt.
Men inte ens detta medborgargarde kan garantera deras säkerhet.
En Kuru kulla-hona – en Velociraptor-släkting.
Hon är extremt hungrig men försiktig med Corythoraptorernas starka näbbar och klor.
Men hon har en fördel.
Hennes mörkerseende är bättre än redenas innehavares.
Om hon är tyst så kan hon smyga in oupptäckt.
Hon väljer noga sitt mål.
Det här är hennes chans.
Men inte att angripa.
Det här rovdjuret är också tjuvaktigt.
Hon äter så mycket hon kan så snabbt som möjligt.
Tiden är ute. Hon har setts.
Ett sista ägg med hem.
Nu kan hon äta sitt stulna ägg i fred.
Men den här tjuven delar med sig.
Med dessa kurrande läten ropar hon på sina ungar.
Hennes ungar har själva nyss lämnat boet.
De måste lära sig att denna konstiga sak är mat.
Och upptäcka hur man kommer åt den.
Kanske med näbben. Eller varför inte med klorna?
Det gick, men snarare på grund av tur än skicklighet.
Det är fortfarande en viktig lärdom för nästa generation äggtjuvar.
Här följs de svala nätterna
alldeles för fort av den gassande solens heta strålar.
Sanden kan bli över 70 grader varm.
Allt vatten här sjunker eller avdunstar på några sekunder.
Det här är en av jordens torraste platser.
Utan vatten kan inget djur överleva.
Ändå lever dessa unga Tarchia här.
De är ökenlevande ankylosaurier.
Tungt bepansrade med stora klubbsvansar.
Mörka fläckar skyddar deras ögon från den bländande solen.
Och det här är ljudet av deras inbyggda luftkonditionering.
Den stora nosen kyler luften när den lämnar kroppen,
som kondenseras och därmed sparar värdefullt vatten med varje andetag.
Det låter dem överleva länge utan dricksvatten när de letar föda.
De höga temperaturerna bildar pinande vindar
som snidar klippblocken i otroliga former.
Men de tar också med sig all jord.
Men vissa växter kan rota sig i sprickorna mellan klipporna.
Minsta lilla måltid är värd att slåss över.
För varje minut stiger solen högre.
Inom kort är all skugga borta.
Inte ens dessa torrbollar tackar nej till en drink.
Likt andra nomader har Tarchia en inre karta över öknen,
och de kan färdas genom tomma landskap med ofelbar säkerhet.
De minns de sällsynta platserna med naturliga källor.
Oaser som denna.
Livsviktiga för djuren som kan hitta dem.
Prenocephale.
Läget är oftast spänt runt en oas...
...men en kraftuppvisning kan förhindra en farlig strid.
Sist och slutligen är Prenocephale bara ett irritationsmoment.
Men en vuxen Tarchia är en annan femma.
Särskilt om den väger dubbelt så mycket som ungdjuret.
Den har en klubba som väger 20 kg.
Om det blir till en strid så kan ungen inte vinna.
Men förstärkningen är på väg.
Paret är återförenat.
Nu finns det dubbelt så många klubbor för den fullvuxne att ta itu med.
Kanske det finns tillräckligt med vatten för alla ändå.
Våra unga Tarchia får äntligen dricka i fred.
Men de kanske inte får njuta av vilan länge till.
Här kan förhållanden förändras oerhört fort.
Stigande sommartemperaturer driver på åskmoln
som är hundratals kilometer breda.
I Deccan kan dessa årliga stormar ändra vindriktningen.
Och runt calderan
där isisaurierna värpte sina ägg några månader tidigare
har giftgaserna nu blåsts bort och skapat en viktig möjlighet.
Det kommer märkvärdiga ljud från sanden.
Ungarna ropar på varandra inifrån äggen.
Det synkroniserar kläckningen.
Ungarna är relativt små – inte ens 30 cm långa.
Det finns inget annat att äta än deras mödrars avföring.
Förvånansvärt nog
är den väldigt näringsrik, men även viktig av andra anledningar.
Den förser deras magar med hälsofrämjande bakterier,
och den innehåller även feromoner som låter dem hitta sina mödrars hjord.
Den leder dem till skogens trygghet.
Men resan dit är inte enkel.
Vinden må vara med dem,
men många faror väntar våra små isisaurier.
Varma källor och bubblande dypölar.
En dödlig fälla.
Efter två dagars vandring är ungarnas reserver låga...
...men deras mammor kommer till undsättning igen.
Små växter har rotat sig i den spruckna lavan
och skjutit skott från fröna i deras mödrars avföring.
Men ett nytt hot närmar sig.
Nu när vindarna har fört bort giftgaserna står dörren öppen för rovdjur.
En rajasaurus.
Med så många ungar ute i det fria kan det här bli en festmåltid.
Sprickorna i lavan är det enda tänkbara gömstället.
Fler rajasaurier anländer.
Trots alla faror har hundratals ungar nått skogen.
Här kommer de att leva tillsammans, dolda i undervegetationen i flera år...
...till de äntligen är stora nog för att ansluta sig till sina mödrar.
Med lite tur kommer honorna bland dem att återvända till kratern
i framtiden för att lägga sina egna ägg.
Precis som för alla andra som lever på dessa ogästvänliga platser
kommer det att vara riskabelt.
Men det finns också stora möjligheter i vår förhistoriska planets badlands.
VAR DINOSAURIER GODA FÖRÄLDRAR?
Det här är ett förstenat ägg från en enorm dinosaurie, en titanosaurie.
Nyvärpt vägde det runt 1,5 kg,
och skalet är runt 2 mm tjockt.
Äggen må ha varit hårda,
men de behövde fortfarande trygghet och värme.
Hur tog dinosaurierna hand om sina ägg?
För att hålla äggen trygga och varma utvecklade dinosaurier olika strategier.
VETENSKAPLIG RÅDGIVARE
En strategi var att göra ett rede och sätta sig på det.
Vi vet att de gjorde det,
då vi har fossiler av dinosaurier ovanpå sina reden.
Äggen i dessa reden innehöll ungar av samma art som de vuxna,
vilket gav oss det första beviset på att somliga tog hand om sina barn.
Det må ha skyddat dem från rovdjur och väderlek,
men det fanns en nackdel.
Att behöva sitta på ägg innebär att man är fast där
till dess att äggen kläcks.
För vissa dinosaurier var det värt det.
Men andra, till exempel sauropoder, stötte på andra utmaningar.
Troligtvis ruvade många dinosaurier aldrig.
De vägde ju flera ton och hade krossat äggen innan de kläckts.
Vad var deras lösning?
Det har hittats sauropod-reden
där honan har grävt ut ett dike med bakbenen.
Sen fyllde hon igen diket efter att hon värpt äggen.
Detta beteende kan observeras än idag.
Sköldpaddor gräver ner sina ägg för att skydda dem från rovdjur,
och den soldränkta sanden håller temperaturen på en bra nivå.
Men vissa dinosaurier hade ett annat trick.
Vi tror att vissa dinosaurier samlade rutten vegetation på hög.
De byggde en komposthög ovanpå sina reden.
Australiska buskhönor använder denna teknik.
När vegetationen bryts ned
frigörs det värme nog för att ruva äggen i ungefär sju veckor.
Men det var en upptäckt från 2010
som avslöjade att vissa dinosaurier hade ett ännu ovanligare sätt
att hålla äggen varma.
De använde värme från jorden.
På en plats i Argentina där många sauropod-ägg har hittats
ligger geotermiska källor i närheten.
Vi tror att sauropoderna använde vulkanisk aktivitet för att värma äggen.
På en annan plats, Indiens Deccan-region,
kommer en av kritaperiodens mest vulkaniska områden med fler bevis.
Det finns många lager med lava.
Mellan lavaflödena har vi hittat dinosaurieägg.
Dinosaurierna gick dit, trots den höga vulkaniska aktiviteten,
och värpte sina ägg där i århundraden.
Dinosaurier hade många sätt att ruva sina ägg...
...men en sak är säkert.
Deras metoder var effektiva.
Det hjälpte dem regera världen i över 150 miljoner år.
Undertexter: Borgir Ahlström