Dinozavri so planetu vladali...
PRIPOVEDUJE DAVID ATTENBOROUGH
...več kot 150 milijonov let.
Naseljevali so skoraj vsak kotiček sveta,
bili pa so vseh mogočih oblik in velikosti.
Nekateri so bili resnično izjemni.
Vemo, da je bil tiranozaver odličen plavalec,
velociraptorji so bili prebrisani, pernati lovci,
nekateri dinozavri pa so se obnašali zelo nenavadno.
Skoraj vsak dan pa odkrijemo nekaj novega,
kar nam pove več o življenju na tem planetu pred 66 milijoni let.
Tokrat v Prehistoric Planet
razkrivamo nove živali
in nova spoznanja o njihovem iskanju partnerja,
izzivih vzgoje mladičev
in njihovih velikih bitkah.
Potovanje v čas, ko je imela narava svojo največjo predstavo.
To je Prehistoric Planet 2.
PUSTINJE
To je največje območje bruhajoče lave v zadnjih sto milijonih letih.
Dekanska planota v osrednji Indiji,
peklenski kraj,
kjer zagotovo ne bi pričakovali dinozavrov.
Kljub temu velikani tvegajo življenje, da pridejo sem.
Isizavri.
Vse so samice.
Lava je na Dekanski planoti tekla tako dolgo,
da je njena plast ponekod debela skoraj dva kilometra.
Vsako pomlad samice zapustijo varnost gozdov
in se podajo na nevarno potovanje v te pustinje.
Izberejo lahko varno pot po ohlajeni, strjeni lavi,
a tu prežijo druge nevarnosti.
Poleg pare, smrtonosne zmesi ogljikovega dioksida in vodikovega sulfida,
še izbruhi iz vulkanskih dimnikov.
V hladnem zraku pred zoro
se ti težki plini spustijo
in ustvarijo komaj vidno, zadušljivo odejo.
Že nekaj vdihov je lahko usodnih.
Toda isizavri imajo eno ključno prednost.
Njihovi dolgi vratovi lahko ohranijo glavo nad odejo strupenih hlapov.
Toda pred njimi je kraj, kjer bo to težko.
Prihajajo na nizko ležeče območje,
kjer so smrtonosni plini še posebej gosti.
Te samice se že nahajajo pred oviro.
Še huje. Ko sonce vzide in ogreje zrak,
se plini vrtinčijo še višje.
Dolgi vratovi črede ne morejo več ščititi.
Hitro se morajo umakniti na višje ležeča območja.
Vzpon je strm, a bo prinesel bolj svež zrak.
Končno olajšanje.
Pred njimi je končni cilj.
Vulkanski otok med oblaki,
ki se dviga visoko nad temi zahrbtnimi pustinjami.
Ogromen krater, kaldera, je varen prostor za gnezdenje.
Morje strupenih plinov, ki ga obdaja, pomaga pregnati plenilce,
vgrajeno geotermalno gretje pa je idealen inkubator.
Vsaka mati v toplem pesku izkoplje dvometrski jarek
za več kot 20 jajc, velikih kot melona.
Jajca so za zdaj v kalderi varna,
toda to je samo začetek njihove zgodbe.
Čez nekaj mesecev
se bo iz njih v tej pustinji izvalilo na stotine mladičev.
Če bodo hoteli preživeti,
bodo morali ob točno določenem času drugam.
Pustinje prazgodovinskega planeta
celo dinozavre preizkušajo do skrajnih meja.
Ta čudna pokrajina,
izklesana od vetrov in velikih starodavnih rek,
se zdi brez življenja.
Toda tu v Aziji,
skrita v ozkih kanjonih,
je nova družina velociraptorjev.
Mladiči so stari nekaj tednov.
Morda se zdi, da jih na tako jalovem kraju čaka negotova prihodnost.
Njihovo preživetje je odvisno od čudnega dogodka, kilometre stran od tod.
Na drugi strani žgoče puščave leži gozd, ujet v morju peska.
Sprememba letnih časov v to regijo prinese redko vodo.
Ogromni sestoji topolov
njen prihod označujejo z obilico hranljivih listov.
Magnet, ki pritegne številne lačne živali.
Dolgovratim nemegtozavrom se pridružijo mongolski titanozavri...
...in veliko manjši prenocefal.
Toda nekaj jim ovira pot.
Ta neizmerna planota.
Gozd lahko dosežejo samo skozi ta labirint kanjonov.
Ko vanj vstopijo, postane čreda nemirna.
To je dober kraj za zasedo.
Velociraptorji čakajo.
Toda s titanozavrom se ne morejo spopasti.
Uspeh bo odvisen od drugih lovcev, ki so na preži.
Tarbozavri.
Azijska različica tiranozavra.
Plenilci se približujejo in izzovejo paniko.
Na višje ležeče območje lahko zbežijo samo prenocefali.
Na to pa so čakali velociraptorji.
Velociraptorji lahko zdaj končno pripravijo zasedo.
Končno.
S skupnimi močmi so družini zagotovili obrok.
Tudi tarbozavri so bili uspešni.
Za plenilce je to čas izobilja.
Za velociraptorje pa je to odličen čas, da si ustvarijo družino.
Bistri in ljubeči starši lahko mladičem zagotovijo odličen začetek.
V azijskih pustinjah
je še nekaj bolj predanih dinozavrskih staršev.
Kolonija gnezdečih koritoraptorjev.
Na teh okroglih gomilah so samice pred nekaj dnevi odložile jajca.
Za valitev pa so zadolženi samci.
To pa ni preprosto.
Zaradi vročega opoldanskega sonca bi se jajca hitro skuhala.
Toda očetje s perjem na širokem repu in podlakti
ustvarijo senco.
In za to drago plačajo.
Ure in ure preživijo na žgoči vročini.
V večernem hladu se lahko samci končno premaknejo in gredo iskat hrano.
To je čas, ko gnezdenje v koloniji prinaša koristi.
Namesto, da bi odšli vsi hkrati, se koritoraptorji izmenjavajo.
Vedno se najde sosed, ki opreza za nevarnostjo.
Vendar jim tudi sosedska straža ne zagotavlja varnosti.
Samica Kuru kulla, sorodnikov velociraptorjev.
Zelo je lačna, toda boji se
močnih kljunov in krempljev koritoraptorjev.
Vendar ima eno ključno prednost.
Njen nočni vid je boljši od lastnikov gnezd.
Če je tiha, se lahko neopaženo vtihotapi v kolonijo.
Previdno izbere tarčo.
Zdaj ima priložnost.
Vendar ne za napad.
Ta plenilec je tudi tat.
Hitro bo pojedla toliko jajc, kolikor jih bo lahko.
Čas je potekel. Opazili so jo.
Še eno jajce za sabo.
Zdaj lahko ukradeno jajce v miru poje.
Toda tale tat svoj plen deli.
Z gruljenjem kliče svoje mladiče.
Njeni mladiči so šele nedavno zapustili gnezdo.
Naučiti se morajo, da je ta novi, čudni predmet hrana.
In ugotoviti, kako ga preluknjati.
Morda s kljunom ali krempljem.
Uspeh. Morda je bila bolj sreča, kot veščina.
A vseeno pomembna lekcija za novo generacijo tatov jajc.
V pustinji olajšanju hladnejših noči
kmalu sledi vrnitev intenzivne vročine sončnih žarkov.
Na površini peska lahko temperatura doseže več kot 70 stopinj Celzija.
Vsa voda tukaj že v nekaj sekundah izhlapi ali jo vsrkajo tla.
To je eno najbolj sušnih območij na svetu.
Brez vode pa ne more preživeti nobena žival.
Kljub temu je to dom teh mladih dinozavrov vrste Tarchia.
Puščavski ankilozavri.
Imajo močen oklep z velikimi, paličastimi repi.
Temne membrane jim ščitijo oči pred žarečim soncem.
To je zvok njihovega osebnega klimatskega sistema.
Ko zrak zapusti telo, ga njihov velik nos hladi,
kondenzira, in tako z vsakim dihom ohranjajo dragoceno vodo.
To jim omogoča preživeti dolga obdobja brez pitja,
medtem ko iščejo hrano.
Tukajšnje visoke temperature povzročajo močne vetrove,
ki skale oblikujejo v nenavadne oblike.
Hkrati pa s tal odpihnejo zemljo.
Nekaterim rastlinam pa se uspe ukoreniniti v razpokah med skalami.
Vsak skromen zalogaj je vreden tekmovanja.
Iz minute v minuto je sonce višje.
Kmalu ne bo več nobene sence.
In tudi za te mojstre puščave je včasih pijača dobrodošla.
Kot številni nomadi,
imajo Tarchie miselni zemljevid puščave
in lahko po praznih pokrajinah potujejo z nezmotljivo natančnostjo.
Spomnijo se redkih krajev z naravnimi izviri.
Puščavskih oaz, kot je tale.
Rešitev za živali, ki jih najdejo.
Prenocefal.
V oazi je pogosto napeto...
...toda razkazovanje moči lahko prepreči nevarno bitko.
Na koncu so bili prenocefali malce preveč nadležni.
Odrasel Tarchia pa je nekaj drugega.
Še posebej tak, ki je skoraj dvakrat težji od mladega.
Zamahuje z repom, ki tehta 20 kilogramov.
Če pride do spopada, mladec ne more zmagati.
Toda okrepitev je že na poti.
Par je spet skupaj.
Zdaj ima odrasel opravka z dvema mahajočima repoma.
Odloči se, da je vode morda dovolj za vse.
Mlada Tarchia končno lahko v miru pijeta.
Morda pa ne bosta mogla dolgo počivati.
V pustinjah se razmere osupljivo hitro spreminjajo.
Naraščajoče poletne temperature spodbujajo električne nevihte,
ki se raztezajo na stotine kilometrov.
Na Dekanski planoti sezonske nevihte povzročajo spremembo smeri vetra.
Okoli kaldere,
kjer so samice isizavrov pred meseci odložile jajca,
je strupene pline odpihnilo
in zdaj je prava priložnost.
Ti čudni glasovi prihajajo izpod peska.
Mladiči isizavrov drug drugega kličejo iz jajc.
To pomaga uskladiti njihovo izvalitev.
Mladiči so majhni in komajda dosežejo 30 centimetrov.
Hranijo se lahko samo z iztrebki njihovih mam.
Presenetljivo
so zelo hranljivi in za mladiče pomembni tudi na druge načine.
V črevesje vnašajo zdrave bakterije,
vsebujejo pa tudi feromone, kot je vonj,
kar jim bo pomagalo najti materino čredo.
Vodil jih bo v varno zavetje gozda.
Toda potovanje ni preprosto.
Vetrovi so se obrnili v njihovo korist,
vendar na mladiče preži še veliko nevarnosti.
Vroči vrelci in brbotajoči bazeni tekočega blata.
Smrtonosna past.
Po dveh dneh potovanja
so zaloge mladičev izčrpane
toda matere jih spet rešujejo.
V razpokani lavi so se ukoreninile majhne rastline,
ki so vzklike iz semen v iztrebkih mater.
Toda pred njimi je nova nevarnost.
Ker je veter razpihal strupene pline, so priložnost dobili plenilci.
Radžazaver.
Pri toliko mladičih na prostem, bo to lahko pojedina.
Razpoke v lavi so edino skrivališče.
Prišlo je še več radžazavrov.
Kljub nevarnostim pa stotinam mladičev uspe priti do gozda.
Skriti v podrasti bodo nekaj let živeli skupaj.
Dokler ne bodo dovolj veliki, da se pridružijo materini čredi.
Z nekaj sreče se bodo samice med njimi čez leta vrnile k temu kraterju
in odložile svoja jajca.
Kot za mnoge živali, ki živijo na tako negostoljubnih krajih,
bo tveganje veliko.
Toda v pustinjah prazgodovinskega planeta je tudi veliko priložnosti.
SO BILI DINOZAVRI DOBRI STARŠI?
To je fosilizirano jajce velikanskega dinozavra.
Titanozavra.
Ko je bilo odloženo,
je tehtalo približno poldrugi kilogram,
lupina pa je bila debela približno dva milimetra.
Čeprav so bila jajca trdna,
so vseeno potrebovala varnost in toploto.
Kako so dinozavri skrbeli za svoja jajca?
Da so jih zaščitili pred plenilci
in jih imeli na toplem, so dinozavri razvili več strategij.
Ena je bila, da so naredili gnezdo in sedeli na njem.
Določeni dinozavri so to počeli,
saj imamo fosile dinozavrov, ki sedijo na gnezdih.
V najdenih jajcih v gnezdih so mladiči iste vrste
kot odrasli,
kar je prvi dokaz,
da so nekateri dinozavri pazili svoje mladiče.
Čeprav jim je to nudilo zaščito in zavetje pred vremenom,
je imela inkubacija jajc tudi slabo plat.
Sedenje na jajcu in skrb zanj je pomenilo,
da si zavezan skrbi za to jajce
ves čas njegovega razvoja
do izvalitve.
Nekaterim dinozavrom se je to zdelo vredno.
Drugi, kot so sauropodi, pa so se soočali z drugačnim izzivom.
Nekateri nikoli niso sedeli na jajcih.
Številni so tehtali več ton in bi jih zdrobili, preden bi se jajca izvalila.
Kaj so storili?
Nekaj legel sauropodov nakazuje,
da je samica z zadnjimi nogami izkopala dolg jarek.
Ko je jajca odložila, je jarek spet zasula.
To opažamo tudi danes.
Želve svoja jajca zakopljejo, da jih zaščitijo pred plenilci,
od sonca ogret pesek pa ohranja idealno temperaturo.
Nekateri dinozavri pa so za gretje jajc uporabljali drugačen trik.
Nekatere skupine dinozavrov so namenoma zbirale
in kopičile gnijoče rastline.
Na gnezdih, polnih jajc, so naredile kompost.
To izjemno tehniko uporabljajo tudi avstralski purani.
Ko vegetacija razpade,
se sprosti dovolj toplote za inkubacijo jajc,
ki traja kakih sedem tednov.
Leta 2010 pa so odkrili,
da so nekateri dinozavri jajca ohranjali topla na še bolj nenavaden način.
Izkoristili so toploto Zemlje.
Poseben kraj v Argentini,
kjer so našli veliko sauropodovih jajc,
se nahaja v neposredni bližini geotermalnih izvirov.
Sauropodi so ognjeniško dejavnost izkoriščali
za gretje jajc.
Območje Dekanske planote v Indiji,
eno najbolj ognjeniških območij v pozni kredi,
ponuja še več dokazov.
Tam so številne plasti lave,
med tokovi lave pa smo našli dinozavrova jajca.
Dinozavri so sem prihajali
kljub aktivni ognjeniški dejavnosti
in ta kraj stoletja uporabljali za gnezdišča.
Dinozavri so na številne načine poskrbeli za valitev jajc,
o nečem pa smo lahko povsem prepričani.
Njihove metode so bile učinkovite
in jim pomagale, da so svetu vladali več kot 150 milijonov let.
Prevedla Lidija P. Černi