Dinosaurene hersket på planeten vår
i over 150 millioner år.
De levde nærmest overalt på vår klode,
og de kom i alle tenkelige former og størrelser.
Enkelte var virkelig usedvanlige.
Vi vet nå at T. rex var en god svømmer.
At Velociraptor var en smart, fjærkledd jeger.
Og at enkelte dinosaurer hadde en veldig merkelig atferd.
Men vi oppdager nye ting nesten hver dag
som forteller oss mer om livet på planeten for 66 millioner år siden.
Denne gangen på Prehistoric Planet
skal vi få se nye dyr
og få ny innsikt i hvordan de finner seg maker...
...utfordringene de møter når de skal oppfostre unge, og de største kampene.
Vi reiser til en tid da naturen ga en utrolig oppvisning.
Dette er Prehistoric Planet 2.
Dette er den største utstrekningen av lava som har dekket jorden på 100 mil. år.
Deccan-platået i Sentral-India,
et infernalsk sted.
Absolutt ikke et sted hvor man forventer å finne dinosaurer.
Allikevel risikerer disse kjempene livet for å komme seg hit.
Isisaurus.
Alle er hunner.
Lava har strømmet ut på Deccan så lenge
at den enkelte steder er 1,5 km tykk.
Hver vår forlater hunnene den trygge skogen
for å ta den farefulle ferden inn i dette ufruktbare landskapet.
De kan velge en tryggere rute gjennom avkjølt og hard lava...
...men det er andre farer her.
Det er damp og en dødelig blanding av karbondioksid og hydrogensulfid
som spys ut av små hull.
I den kjølige morgenluften synker de tunge gassene
og skaper et knapt synlig, kvelende teppe.
Bare litt av disse gassene kan drepe.
Men Isisaurus har en stor fordel.
De lange halsene holder hodene over det giftige teppet med gasser.
Men lenger fram blir det vanskeligere å holde seg unna gassene.
De går ned mot et lavere område hvor gassen er ekstra tykk.
For hunnene er det allerede noe som er galt.
Og enda verre, solen stiger og varmer opp luften
så gassene stiger enda høyere.
En lang hals kan ikke lenger beskytte flokken.
De må komme seg høyere så raskt som mulig.
Det er bratt, men det bør gi dem friskere luft.
Endelig litt lindring.
Og der framme er bestemmelsesstedet.
En vulkanøy reiser seg mot himmelen
over det farefulle og ufruktbare landet.
Det store krateret, en kaldera, gir dinosaurene en trygg rugeplass.
De giftige gassene rundt dem holder rovdyrene unna...
...og den innebygde geotermiske varmen gjør det til et ideelt klekkested.
Hver mor graver en grøft på to meter i den varme sanden.
Den vil gi plass til over 20 egg på størrelse med meloner.
Eggene er trygge i kalderaen foreløpig.
Men dette er bare begynnelsen på historien deres.
Om noen måneder vil hundrevis av unger klekkes ut i dette øde landet.
Om de skal overleve, er de avhengig av endrede forhold som er perfekt timet.
Dette ufruktbare landet setter til og med dinosaurer på prøve.
Det merkelige landskapet, som er skapt av vinden og store elver,
virker kanskje livløst.
Men her i Asia, gjemt i de trange kløftene...
...er en ung Velociraptor familie.
Ungene er bare noen uker gamle.
Det kan virke som om de vil møte en usikker framtid i dette øde landskapet.
De er avhengig av en merkelig hendelse, ikke her, men langt unna, for å overleve.
På andre siden av ørkenen ligger en skog i et helt hav av sand.
Sesongendringer fører med seg vann til området.
Svære poppeltrær ønsker vannet velkommen med store mengder næringsrike blader.
Det tiltrekker seg mange sultne dyr.
Nemegtosaurus med lang hals møter mongolske Titanosaurus...
...og sammen med dem, mye mindre Prenocephale.
Men de står foran et hinder.
Dette svære platået.
Den eneste måten de kan nå skogen på er gjennom labyrinten i kløftene.
Flokken blir nervøs når de starter ferden.
Et bra sted for et bakholdsangrep.
Velociraptor venter på dem.
Men de har ingen sjanse mot en Titanosaurus.
Om de oppnår suksess er avhengig av andre jegere i nærheten.
Tarbosaurus.
Asias egen versjon av Tyrannosaurus rex.
Når rovdyrene nærmer seg, spres panikken.
Bare Prenocephale kan komme seg opp i høyden.
Det er det Velociraptor-flokken har ventet på.
Velociraptor kan endelig begynne bakholdsangrepet.
Endelig.
Ved å samarbeide har de sikret et måltid for hele familien.
Tarbosaurus har også hatt suksess.
For rovdyrene er dette en tid med nok mat.
For Velociraptor er det en ideell tid å starte en familie.
Smarte og beskyttende foreldre gir ungene en utmerket start.
Her i Asias steinørken finner man ikke mer hengivne foreldre enn disse.
En koloni med hekkende Corythoraptor.
For noen dager siden la hunnene eggene på disse runde haugene.
Men det er hannene som må ruge på dem.
Og det er ikke enkelt.
Om de blir liggende i solen på dagtid, vil eggene koke.
Men fedrene bruker fjærene på den brede halen og armene for å dekke til redet.
Men det koster dem.
De må tilbringe mange timer i den sterke heten.
Når den kjølige kvelden kommer, kan hannene gå bort og lete etter mat.
Det er fordeler ved å hekke i en koloni.
Corythoraptor-hannene bytter på å forlate redene.
Det er alltid en nabo som kan passe på eggene.
Men selv med hjelp fra naboen er det ikke alltid trygt.
En Kuru kulla-hunn, en slektning av Velociraptor.
Hun er svært sulten, men forsiktig.
Corythoraptor har et kraftig nebb og kraftige klør.
Men hun har én fordel.
Hun har bedre nattsyn enn eierne av redene.
Om hun er stille, kan hun snike seg inn i kolonien uten å bli oppdaget.
Hun velger forsiktig sitt bytte.
Nå har hun sjansen.
Men ikke til å angripe.
Dette rovdyret er også en tyv.
Hun vil spise så mange egg hun kan.
Tiden er ute. De har oppdaget henne.
Ett siste egg hun kan ta med seg.
Hun har nå mulighet til å nyte det stjålne egget i fred.
Men denne tyven deler på byttet.
Hun kaller på ungene med en malende lyd.
Ungene har selv nettopp kommet ut av redet.
De må lære at denne merkelige gjenstanden er mat.
Og lære hvordan de knuser det.
Kanskje med nebbet eller klørne.
Suksess. Kanskje det var mer hell enn ferdigheter.
Det er en viktig leksjon for neste generasjon med eggtyver.
De kjølige nettene i steinørkenen
går fort over til en intens hete når solen står opp.
Temperaturen på overflaten av sanden kan stige til over 70 grader.
Vann vil absorberes eller fordampe på bare noen sekunder.
Det er et av de tørreste stedene på jorden.
Ingen dyr kan overleve uten vann.
Allikevel er det her disse unge Tarchia bor.
De er ankylosaurer som lever i ørkenen.
De har svære pansere og store haleklubber.
Mørke flekker beskytter Tarchias øyne mot den sterke solen.
Og dette er lyden av Tarchias innebygde klimaanlegg.
De store nesene kjøler ned luften når den forlater kroppen,
så de kondenserer og bevarer verdifullt vann med hvert pust.
Det gjør at de kan overleve lange perioder uten å drikke mens de leter etter mat.
De høye temperaturene her skaper en vind
som former steinene til eiendommelige statuer.
Men den fjerner også all jord på bakken.
Enkelte planter klarer å slå rot i sprekkene mellom steinene.
Det er verdt å kjempe for enhver liten munnfull.
Hvert minutt stiger solen enda høyere.
Snart er all skygge borte.
Selv disse ørkenboerne ønsker litt væske velkommen.
Tarchia er nomader, og har et slags innebygget kart av ørkenen.
De kan bevege seg over øde landskap med presisjon.
De husker de få stedene hvor det finnes naturlige kilder.
Oaser som denne.
En livsnødvendighet for dyr som kan finne dem.
Prenocephale.
Det blir gjerne høy spenning rundt en oase...
...men ved å vise styrke, kan man unngå farlige kamper.
Til slutt er Prenocephale bare irriterende.
Men en voksen Tarchia er noe helt annet.
Særlig en som er dobbelt så tung som ungdyret.
Den slenger en klubbe som veier over 20 kg.
Dersom det blir kamp, vil ikke ungdyret kunne vinne.
Men forsterkninger er på vei.
Paret er sammen igjen.
Nå har det voksne dyret dobbelt så mange klubber å forholde seg til.
Han bestemmer seg for at det kanskje er nok vann her til å dele.
Den unge Tarchia kan endelig få drikke i fred.
Men de får ikke nyte hvilen særlig lenge.
I ørkenen kan forholdene endres med en utrolig fart.
Økende sommertemperaturer gir stormer som er flere hundre kilometer brede.
Her på Deccan fører disse stormene til endringer i vindretningen.
Og rundt kalderaen, hvor Isisaurus-hunnene la eggene for flere måneder siden,
har de giftige gassene forsvunnet.
Det skaper et livsviktig vindu.
Det kommer merkelige lyder fra under sanden.
Isisaurus-babyene roper til hverandre fra inni eggene.
På den måten kan de synkronisere klekkingen.
Ungene er ganske små, rundt 30 cm lange.
De har ikke noe annet å spise enn morens ekskrementer.
Overraskende nok
er det næringsrikt og viktig for ungene også på andre måter.
Det introduserer tarmene deres for sunne bakterier.
Det inneholder også feromoner, som akkurat som lukt,
vil la dem finne morens flokk.
Det vil føre dem til den trygge skogen.
Men reisen dit er ikke enkel.
Vinden har kanskje snudd i deres favør,
men det ligger mange farer og lurer for Isisaurus-ungene.
Varme kilder og boblende bad av rennende gjørme.
En dødelig felle.
Etter to dager er det ikke mye igjen av ungenes reserver...
...men mødrene kommer til unnsetning igjen.
Små planter har slått rot i den sprukne lavaen.
De har vokst fra frø i morens ekskrementer.
Men enda en fare møter dem.
Vinden inneholder ikke lenger giftige gasser, så det er fritt fram for rovdyr.
En Rajasaurus.
Når det er så mange unger tilgjengelig, kan dette bli et festmåltid.
Sprekker i lavaen er eneste gjemmested.
Det kommer flere Rajasaurus.
Til tross for farene, klarer hundrevis av unger å nå skogen.
Her kan de leve sammen i bunnvegetasjonen i flere år.
Fram til de endelig er store nok til å bli med morens flokk.
Med litt hell vil hunnene blant dem komme tilbake til krateret
i kommende år for å legge sine egne egg.
For mange dyr som bor på ugjestmilde steder vil risikoen være høy.
Men det er også store muligheter i steinørkenen på vår forhistoriske planet.
VAR DINOSAURER GODE FORELDRE?
Dette er fossilet av et egg til en stor dinosaur. En Titanosaurus.
Da det ble lagt, ville det veid rundt en og en halv kilo,
og skallet ville vært rundt to millimeter tykt.
Eggene ville vært solide,
men de trengte fremdeles beskyttelse og varme.
Hvordan passet dinosaurene på eggene sine?
For å kunne beskytte eggene
og holde dem varme, måtte dinosaurene utvikle flere strategier.
Én måte var å bygge et rede og så sitte oppå det.
Vi vet at dinosaurer gjorde det.
Vi har funnet fossiler av dinosaurer som sitter på redet.
Eggene inneholder unger av samme art som de voksne.
Det gir oss det første beviset på at enkelte dinosaurer passet på ungene.
Men selv om det beskyttet dem fra vær og vind,
var det også ulemper ved å klekke ut eggene slik.
Når man må sitte på et egg og passe på det, betyr det
at man forplikter seg til å passe på egget under hele utviklingen,
helt til det klekkes.
For enkelte dinosaurer var denne forpliktelsen verdt det.
Men f.eks. sauropoder sto overfor andre utfordringer.
Enkelte dinosaurer ruget aldri på egg. Mange av dyrene veide mange tonn.
De ville knust dem lenge før de ble klekket.
Hva var så løsningen?
Det finnes sauropodreir
hvor hunnen gravde ut en lang grøft med bakbeina.
Så fylte hun grøfta igjen da hun hadde lagt eggene.
Denne atferden ser vi i dag.
Skilpadder graver ned eggene for å beskytte dem mot rovdyr,
og den solvarmede sanden gir dem en ideell temperatur.
Men enkelte dinosaurer brukte andre knep for å holde eggene varme.
Vi tror enkelte dinosaurgrupper samlet sammen råtten vegetasjon.
De lagde nærmest en komposthaug oppå reirene fulle av egg.
Klaveovnhøna bruker denne merkelige teknikken.
Når vegetasjonen brytes ned,
gir den nok varme til å passe på eggene i rundt sju uker.
Men en oppdagelse i 2010
viste at enkelte dinosaurer brukte en enda merkeligere måte for å holde eggene varme.
De brukte varmen fra selve jorden.
Et sted i Argentina, hvor det er funnet mange sauropodegg,
er rett ved varme kilder.
Vi mener at sauropodene brukte vulkansk aktivitet for å holde eggene varme.
Et annet sted, Deccan-området i India,
et område med mye vulkansk aktivitet under krittiden,
gir oss enda flere beviser.
Det er mange lag med lava,
og innimellom lavastrømmene finner vi dinosauregg.
Dinosaurer kom til dette stedet selv da det var høy vulkansk aktivitet.
De brukte det som hekkeområde i mange hundre år.
Dinosaurene ville hatt mange måter for å klekke eggene...
...men vi kan være sikre på én ting.
Metodene var svært effektive.
De hjalp dem å herske på planeten vår i over 150 millioner år.
Tekst: Tina Shortland