Dinozaurai viešpatavo planetoje...
DEIVIDAS ATENBOROU PRISTATO
...daugiau nei 150 milijonų metų.
Jie gyveno kone visuose žemės kampeliuose
ir buvo įvairiausių dydžių bei formų.
Kai kurie iš jų buvo išties nepaprasti.
Žinome, kad tireksas buvo stiprus plaukikas,
velociraptoriai buvo klastingi, plunksnuoti medžiokliai,
o kai kurie dinozaurai elgdavosi itin keistai.
Tačiau kone kasdien atrandama kažkas naujo,
ir mes vis daugiau sužinome apie gyvybę šioje planetoje prieš 66 mln. metų.
Šįkart „Prehistoric planet“ seriale
parodysime naujus gyvūnus...
ir pristatysim naujas įžvalgas apie jų partnerių paieškas,
apie iššūkius, kylančius auginant šeimą...
ir jų titaniškas kovas.
Keliaukime į laiką, kai gamta surengė įspūdingiausią pasirodymą.
Žiūrite „Prehistoric Planet 2“.
DYKVIETĖS
Tai didžiausias žemės plotas, padengtas lavos, išsiliejusios per 100 mln. metų.
Dekanas centrinėje Indijoje -
pragariška vieta,
kurioje tikrai nesitikėtumėt aptikti dinozaurų.
Vis tik milžinai rizikuoja gyvybėmis ir atkeliauja čia.
Isizaurai.
Ir visos jos - patelės.
Lava Dekane teka taip seniai,
kad vietose jos sluoksniai yra virš pusantro kilometro storio.
Kiekvieną pavasarį patelės palieka saugius namus miške
ir leidžiasi į sunkią kelionę į šias dykvietes.
Jos gali išsirinkti saugesnį kelią per atvėsusią, sukietėjusią lavą...
bet čia yra kitų pavojų.
Be garų, iš vulkaninių plyšių veržiasi mirtinas anglies dioksido
ir vandenilio sulfidų mišinys.
Vėsų priešaušrį
šios sunkios dujos leisdamosi
sukuria sunkiai įžiūrimą dusinantį debesį.
Vos keli gilūs įkvėpimai gali tapti mirtini.
Tačiau isizaurai turi esminį pranašumą.
Dėl ilgų kaklų jų galvos kyšo virš nuodingų dujų debesies.
Tačiau priešais - vieta, kur sunku bus išvengti pavojaus.
Isizaurų patelės įžengia į žemumą,
kurioje nuodingų dujų sankaupa ypač tiršta.
Šioms patelėms kažkas jau negerai.
Dar blogiau, kai kylanti saulė sušildo orą,
dujos ima suktis dar aukščiau.
Ilgi kaklai nebegali apginti bandos.
Jos privalo kuo greičiau ištrūkti į aukštumą.
Skardis status, bet ten - grynesnis oras.
Pagaliau atgaiva.
O priekyje - jų kelionės tikslas.
Vulkaninė sala padebesyse,
iškilusi aukštai virš klastingų dykviečių.
Milžiniškas krateris, kaldera - saugi vieta bendrai gūžtai.
Kalderą supantis pavojingų dujų debesis padeda atbaidyti plėšrūnus...
o dėl geoterminio šildymo ši vieta - idealus inkubatorius.
Kiekviena motina iškasa dviejų metrų ilgio griovius šiltame smėly,
kuriuose sudeda virš 20 meliono dydžio kiaušinių.
Kol kas kiaušiniai saugūs kalderoje,
bet čia tik istorijos pradžia.
Po kelių mėnesių
šimtai mažyčių jauniklių išsiperės šiame atšiauriame pasaulyje.
Norėdami išlikti
jie turės tinkamu laiku pakeisti sąlygas.
Priešistorinės planetos dykvietės
tampa sunkiausiu išbandymu net dinozaurams.
Šis keistas kraštovaizdis,
išraižytas stiprių vėjų ir plačių senovinių upių,
gal ir atrodo be gyvybės ženklo.
Bet čia, Azijoje,
šiuose siauruose tarpekliuose slepiasi...
nauja velociraptorių šeima.
Jaunikliams vos kelios savaitės.
Gali pasirodyti, kad tokioje dykvietėje jų laukia neaiški ateitis.
Jų išgyvenimas priklauso nuo keisto įvykio, ne čia, bet toli nuo namų.
Už kepinamos dykumos auga miškas, įkliuvęs smėlio jūroje.
Pasikeitus sezonams į šį regioną atkeliauja retas svečias - vanduo.
Didžiuliai tuopų guotai
praneša apie vandens atvykimą sužaliavusiais maistingais lapais.
Jie - magnetas, pritraukiantis daug alkanų gyvūnų.
Prie ilgakaklių nemegtozaurų prisijungia Mongolijos titanozaurai...
o juos seka ir daug smulkesni Prenocephale.
Bet jiems kelią užtveria viena kliūtis.
Šis didžiulis plokščiakalnis.
Vienintelis kelias į mišką veda pro šiuos klaidžius tarpeklius.
Įžengusi į vidų banda ima nerimauti.
Čia - gera vieta pasalai.
Velociraptoriai laukia.
Tačiau jie negali užpulti titanozauro.
Ar nusišypsos sėkmė, priklausys nuo kitų klajojančių medžioklių.
Tarbozaurai.
Azijos Tyrannosaurus rex versija.
Artėjant plėšrūnams pasklinda panika.
Tik Prenocephale gali pasprukti aukščiau.
O to ir laukė velociraptoriai.
Dabar jie pagaliau gali užpulti iš pasalų.
Pagaliau.
Bendromis pastangomis jie parūpino maisto visai šeimai.
Tarbozaurams taip pat pasisekė.
Plėšrūnams dabar gausos laikas.
O velociraptoriams - pats metas sukurti šeimą.
Gudrūs ir rūpestingi tėvai suteikia jaunikliams puikią gyvenimo pradžią.
Čia, Azijos dykvietėse,
yra ir dar keli atsidavę tėvai-dinozaurai.
Perinčių Corythoraptors kolonija.
Prieš kelias dienas patelės padėjo kiaušinius ant šių apvalių sampylų.
Tačiau perėti kiaušinius - patinų darbas.
Tai nėra lengva.
Vidurdienio saulė greitai iškeptų nepridengtus kiaušinius.
Tačiau tėvai plačiomis uodegomis ir sparnų plunksnomis
užstoja lizdą nuo saulės.
Ir sumoka už tai didelę kainą.
Ištisas valandas kenčia svilinantį karštį.
Galiausiai, kai vakare atvėsta, patinai gali pasitraukti susirasti maisto.
Tada ir išryškėja perėjimo kolonijoje privalumai.
Corythoraptors išeina ne visi iš karto, o po vieną.
Taigi, visada yra kaimynas, saugantis nuo pavojų.
Bet net budri kaimynų akis negali užtikrinti jų saugumo.
Kuru kulla patelė, velociraptorių giminaitė.
Ji labai alkana, bet saugosi
galingų Corythoraptors snapų ir nagų.
Tačiau ji turi labai svarbų pranašumą.
Jos regėjimas naktį yra geresnis nei lizdų savininkų.
Jei nesukels garso, ji gali prasmukti į koloniją nepastebėta.
Ji atsargiai išsirenka taikinį.
Tai jos proga.
Tačiau ne pulti.
Ši plėšrūnė taip pat yra vagilė.
Ji kuo greičiau suės kiek įmanydama daugiau kiaušinių.
Laikas baigėsi. Ją aptiko.
Pasiima paskutinį kiaušinį išsineštinai.
Dabar ji turi progą ramiai pasimėgauti pavogtu kiaušiniu.
Bet ši vagilė dalinasi grobiu.
Skleisdama šiuos gargiančius garsus ji pasikviečia jauniklius.
Jos jaunikliai neseniai patys išlipo iš lizdo.
Jie turi suprasti, kad šis keistas naujas objektas - valgomas.
Ir išsiaiškinti, kaip jį prakirsti.
Gal snapu, o gal nagais.
Pavyko, ko gero, labiau dėl sėkmės nei dėl įgūdžių.
Bet vis tiek tai - svarbi pamoka kitai kiaušinių vagių kartai.
Dykvietėse atokvėpį, kurį atneša vėsesnės naktys,
pernelyg greit užbaigia sugrįžę svilinantys saulės spinduliai.
Smėlio paviršiaus temperatūra gali pakilti virš 70 °C.
Bet koks vanduo čia susigeria arba išgaruoja per kelias sekundes.
Čia - viena sausiausių vietų žemėje.
Be vandens negali išgyventi jokie gyvūnai.
Tačiau čia įsikūrę šie jauni Tarchia.
Tai dykumose gyvenantys ankilozaurai.
Apsiginklavę didžiulėmis, vėzdus primenančiomis uodegomis.
Tamsūs lopai apsaugo Tarchia akis nuo plieskiančios saulės.
O tai - Tarchia nuosavos
vėdinimo sistemos garsas.
Jų didelės nosys atvėsina orą, išeinantį iš kūno,
jį kondensuoja ir taip su kiekvienu įkvėpimu saugo vertingą vandenį.
Tai leidžia jiems ilgą laiką išgyventi negėrus,
kol jie ieško maisto.
Dėl aukštos temperatūros čia siaučia stiprūs vėjai,
išraižantys keisčiausių formų uolas.
Tačiau jie taip pat nupučia dirvą.
Kai kurie augalai sugeba suleisti šaknis į plyšius tarp uolų.
Verta pakovoti dėl menkiausio kuokštelio.
Su kiekviena minute saulė kyla vis aukščiau.
Netrukus šešėlių neliks.
Ir net šie dykumos valdovai kartais nori atsigerti.
Kaip daugelis klajoklių,
Tarchia turi dykumos žemėlapį galvose
ir gali visiškai tiksliai keliauti tuščiu kraštovaizdžiu.
Jie pamena tas retas vietas, kur trykšta natūralūs šaltiniai.
Tokias dykumos oazes kaip ši.
Išsigelbėjimas gyvūnams, kurie gali jas rasti.
Prenocephale.
Aplink oazę dažniausiai tvyro įtempta atmosfera...
bet pademonstruota jėga gali užkirsti kelią pavojingai kovai.
Galiausiai Prenocephale yra tiesiog įkyrūs.
Bet suaugęs Tarchia - visai kitas reikalas.
Ypač tas, kuris kone dvigubai sunkesnis už jauniklį.
Jis mojuoja vėzdu, sveriančiu virš 20 kg.
Jei prasidės kova, jaunasis dinozauras nelaimės.
Bet atskuba pastiprinimas.
Porelė vėl kartu.
Suaugusiam dinozaurui teks atlaikyti dvigubai daugiau mojuojančių vėzdų.
Jis nusprendžia, kad gal vandens čia
užteks visiems.
Jaunieji Tarchia pagaliau gali ramiai atsigerti.
Bet gali būti, kad jie neilgai džiaugsis poilsiu.
Dykvietėse oro sąlygos gali pasikeisti stulbinančiai greitai.
Kylanti vasaros temperatūra sukelia perkūnijas,
nusidriekiančias šimtus kilometrų.
Čia, Dekane, sezoninės audros nulemia vėjo krypties pasikeitimą.
Nuo kalderos,
kurioje isizaurų patelės prieš kelis mėnesius sudėjo kiaušinius,
buvo nupūstos nuodingos dujos,
tad atsivėrė labai svarbi galimybė.
Iš po smėlio sklinda keisti garsai.
Mažyliai isizaurai susišaukia vieni su kitais iš kiaušinių.
Tai padeda suderinti išsiperėjimo laiką.
Jaunikliai gan maži, mažiau nei 30 cm ilgio.
Nėra jokio ėdesio, išskyrus motinų mėšlą.
Jis stebėtinai maistingas
bei svarbus jaunikliams ir kitais aspektais.
Iš šio mėšlo į jų žarnyną patenka gerosios bakterijos,
be to, jame yra feromonų, kurie, kaip ir kvapai,
padės mažyliams rasti motinų bandą.
Taip jie pasieks saugų prieglobstį miške.
Tačiau kelionė nėra lengva.
Gal vėjas ir pasikeitė jų naudai,
bet jaunųjų isizaurų tyko daug pavojų.
Karštosios versmės ir burbuliuojantys skysto purvo tvenkiniai.
Mirtini spąstai.
Po dviejų dienų kelionės
mažylių atsargos ima sekti,
bet jų motinos vėl atskuba į pagalbą.
Augalėliai išaugo lavos plyšiuose
iš sėklų, buvusių motinų mėšle.
Tačiau link jų artėja naujas pavojus.
Vėjui išsklaidžius nuodingas dujas, atsivėrė durys plėšrūnams.
Rajazauras.
Kai tiek daug mažylių atviroje erdvėje, tai gali virsti puota.
Plyšiai lavoje - vienintelė vieta pasislėpti.
Pasirodo daugiau rajazaurų.
Nepaisant pavojų, šimtai mažylių sėkmingai pasiekia mišką.
Čia, pasislėpę atžalynuose, jie gyvens keletą metų.
Kol galiausiai
užaugs tiek, kad galės prisijungti prie motinų bandų.
Jei pasiseks, tarp jų esančios patelės grįš į šį katerį
ateityje pačios padėti kiaušinių.
Kaip daugelis gyvūnų, gyvenančių tokiose nesvetingose vietose,
jos susidurs su didele rizika.
Tačiau priešistorinės planetos dykvietėse taip pat slypi ir didelės galimybės.
„PREHISTORIC PLANET“ ATSKLEIDĖ
AR DINOZAURAI BUVO GERI TĖVAI?
Čia - suakmenėjęs milžiniško dinozauro kiaušinis.
Titanozauro.
Ką tik padėtas kiaušinis
turėjo sverti apie pusantro kilogramo,
jo lukštas - maždaug dviejų milimetrų storio.
Nors kiaušiniai išties buvo tvirti,
jie vis tiek turėjo būti saugioje ir šiltoje vietoje.
Kaip dinozaurai rūpinosi savo kiaušiniais?
Tam, kad apgintų kiaušinius nuo plėšrūnų
ir neleistų jiems atvėsti, dinozaurai sukūrė daugybę strategijų.
DR. DARENAS NAIŠAS PAGR. MOKSLINIS KONSULTANTAS
Viena iš tų strategijų - susukti lizdą,
o paskui ant jo sėdėti.
Tiksliai žinome, kad dinozaurai tą darė,
nes esame radę ant lizdų sėdėjusių dinozaurų fosilijų.
Tuose lizduose rastuose kiaušiniuose jaunikliai
buvo tos pačios rūšies, kaip suaugusieji.
Tai pirmasis įrodymas,
kad kai kurie dinozaurai rūpinosi savo jaunikliais.
Bet, nors taip galima buvo apsaugoti kiaušinius nuo gamtos stichijų,
toks kiaušinių perėjimas turėjo ir minusų.
Kai reikia sėdėti ant kiaušinio ir jį prižiūrėti, tai reiškia,
kad esi pasiryžęs rūpintis tuo kiaušiniu
visą jo vystymosi laikotarpį,
kol išsiris jauniklis.
Kai kuriems dinozaurams taip aukotis buvo verta.
Tačiau kiti, pavyzdžiui, zauropodai, susidurdavo su kitokiu iššūkiu.
Tikėtina, kad kai kurie dinozaurai nesėdėdavo ant kiaušinių.
Juk daugelis tų gyvūnų sverdavo ne vieną toną...
PROF. POLAS BARETAS GAMTOS ISTORIJOS MUZIEJUS
...tad būtų sutraiškę kiaušinius, jaunikliams nespėjus išsiristi.
Tai kokį sprendimą jie rado?
Kartais zauropodų kiaušiniams
patelė galinėmis letenomis iškasdavo ilgą griovį.
Sudėjusi kiaušinius jį vėl užkasdavo.
Toks elgesys regimas ir šiais laikais.
Vėžliai užkasa savo kiaušinius, saugodami juos nuo plėšrūnų,
o saulės įšildytas smėlis užtikrina jiems idealią temperatūrą.
Tačiau kai kurie dinozaurai turėjo dar vieną triuką kiaušiniams šildyti.
Manome, kad kai kurios dinozaurų grupės tyčia rinkdavo
ir sukraudavo į krūvas pūvančius augalus.
Iš esmės jie padarydavo komposto krūvas virš lizdų su kiaušiniais.
Australijos kalakutai pasitelkia šį puikų metodą.
Pūdami augalai
išskleidžia užtektinai šilumos kiaušiniams perėti
maždaug septynias savaites.
Bet 2010-ųjų metų atradimas
atskleidė, kad kai kurie dinozaurai turėjo dar keistesnių būdų
neleisti kiaušiniams atvėsti.
Jie naudoja pačios žemės šilumą.
Viena teritorija Argentinoje,
kurioje rasta daug zauropodų kiaušinių,
yra šalia geoterminių šaltinių.
Manome, kad zauropodai išnaudojo šį vulkaninį aktyvumą
savo kiaušiniams šildyti.
Dar viena vieta - Dekano regionas Indijoje,
viena iš zonų, kurioje Kreidos periode buvo daugiausia ugnikalnių,
pateikia dar daugiau įrodymų.
Yra labai daug lavos sluoksnių,
o tarp lavos sluoksnių aptinkame dinozaurų kiaušinių.
Dinozaurai ateidavo į šią vietą
net ir tada, kai ugnikalniai buvo labai aktyvūs,
ir ištisus amžius naudojosi ja kaip lizdu savo kiaušiniams.
Dinozaurai turėjo daug būdų užtikrinti, kad kiaušiniai išsiperėtų...
bet aišku yra viena.
Jų metodai buvo labai efektyvūs
ir padėjo jiems viešpatauti pasaulyje ilgiau nei 150 milijonų metų.
Išvertė Sandra Siaurodinė