Dinosaurukset hallitsivat planeettaamme...
KERTOJANA DAVID ATTENBOROUGH
...yli 150 miljoonan vuoden ajan.
Niitä oli lähes kaikissa Maan kolkissa.
Ne olivat erikokoisia ja -muotoisia.
Osa oli todella erikoislaatuisia.
Tiedämme, että Tyrannosaurus rex oli hyvä uimari,
Velociraptorit olivat ovelia höyhenpeitteisiä saalistajia -
ja osa dinosauruksista käyttäytyi hyvin omituisesti.
Lähes päivittäin tehdään uusia löytöjä,
jotka kertovat 66 miljoonan vuoden takaisesta elämästä planeetallamme.
Prehistoric Planet -
esittelee nyt uusia eläimiä -
ja tuoreen näkemyksen niiden parinvalinnasta,
perheestä huolehtimisen haasteista -
ja suurieleisistä taisteluista.
Matkustamme aikakauteen, joka tarjoaa todellisia jännitysnäytelmiä.
Tämä on Prehistoric Planet 2.
Tämä on planeettamme suurin laavapurkaus sataan miljoonaan vuoteen.
Keski-Intiassa sijaitseva Deccan -
muistuttaa tulista helvettiä.
Täältä ei uskoisi löytyvän dinosauruksia.
Jättiläiset kuitenkin uhmaavat vaaraa ja vaeltavat tännekin.
Isisauruksia.
Kaikki ovat naaraita.
Laava on virrannut Deccanissa niin kauan,
että se on paikoittain puolentoista kilometrin paksuista.
Naaraat lähtevät keväisin metsän turvasta -
vaaralliselle matkalle karuun maisemaan.
Ne voivat valita varmemman tien viilentyneen ja kovettuneen laavan halki.
Sen varrella on kuitenkin muita vaaroja.
Höyryn lisäksi siellä leijuu kuolettavaa hiilidioksidin ja vetysulfidin seosta,
joka purkautuu vulkaanisesta maaperästä.
Ilma on viileää ennen auringon nousua.
Raskaat kaasut laskeutuvat silloin -
ja muodostavat vaikeasti havaittavan tukahduttavan ilmamassan.
Se tappaa jo muutamalla sisäänhengityksellä.
Isisauruksilla on kuitenkin yksi ratkaiseva valtti.
Pitkä kaula pitää pään myrkkykaasujen yläpuolella.
Ne ovat kuitenkin tulossa paikkaan, jossa matka vaikeutuu.
Niiden on laskeuduttava alangolle,
jonne tappavat kaasut tiivistyvät.
Naaraat huomaavat, että jokin on hullusti.
Tilanne vaikeutuu entisestään, kun nouseva aurinko lämmittää ilmaa -
ja saa kaasut nousemaan korkeammalle.
Pitkä kaula ei enää suojaa lauman jäseniä.
Niiden on paettava nopeasti korkeammalle.
Rinne on jyrkkä, mutta ilma on raikkaampaa ylhäällä.
Helpotus koittaa vihdoin.
Edessä siintää naaraiden määränpää.
Korkea vulkaaninen saareke.
Se kohoaa kauas vaarallisten karukkojen yläpuolelle.
Valtavan kokoinen kraatteri, kaldera, tarjoaa turvallisen pesäpaikan.
Sitä ympäröivä myrkkykaasujen meri auttaa pitämään pedot loitolla.
Paikka on ihanteellinen hautomiseen luonnollisen maalämmön ansiosta.
Kukin emo kaivaa lämpöiseen hiekkaan kaksimetrisen kuopan -
ja jättää sinne 20 melonin kokoista munaa.
Munat ovat nyt turvassa kalderassa,
mutta niiden tarina on vasta alkamassa.
Muutaman kuukauden päästä -
sadat pienet poikaset kuoriutuvat tässä autiossa paikassa.
Jotta ne voisivat selviytyä,
olosuhteiden on muututtava juuri oikeaan aikaan.
Esihistoriallisen planeettamme karukot -
laittavat dinosauruksetkin koetukselle.
Tämän oudon maiseman -
ovat veistäneet kovat tuulet ja valtavat muinaiset joet.
Se näyttää autiolta.
Täällä Aasiassa -
kapeat kanjonit tarjoavat kuitenkin piilopaikkoja.
Uudelle Velociraptoreiden perheelle.
Poikaset ovat vain parin viikon ikäisiä.
Voisi kuvitella, että tulevaisuus on epävarma näin karussa paikassa.
Perheen selviytyminen riippuu erikoisesta tapahtumasta kilometrien päässä.
Polttavalla aavikolla on hiekan keskelle jäänyt metsä.
Vuodenaikojen vaihtuminen tuo seudulle harvinaista vettä.
Suuriin poppelirykelmiin -
puhkeaa runsaasti ravinteikkaita lehtiä sen merkiksi.
Ne vetävät nälkäisiä eläimiä puoleensa kuin magneetit.
Pitkäkaulaisten nemegtosaurusten seuraan liittyvät Mongolian titanosaurukset -
ja paljon pienemmät Prenocephalet.
Edessä on kuitenkin este.
Suuri ylätasanko.
Metsään pääsee vain kanjoneiden muodostaman labyrintin halki.
Lauma hermostuu astuessaan kanjoniin.
Se on hyvä paikka väijytykselle.
Velociraptorit odottavat.
Ne eivät kuitenkaan voi hyökätä titanosauruksen kimppuun.
Onnistuminen riippuu muista vaanivista pedoista.
Tarbosauruksia.
Ne ovat aasialainen versio Tyrannosaurus rexistä.
Paniikki herää pedon lähestyessä.
Vain Prenocephalet voivat paeta korkeammalle.
Velociraptorit ovat odottaneet tätä hetkeä.
Ne voivat viimein loikata piiloistaan.
Vihdoinkin.
Ne pyydystivät yhteistyössä aterian koko perheelle.
Myös tarbosauruksia onnisti.
Pedoilla on nyt syötävää yllin kyllin.
Tämä on Velociraptoreille parasta aikaa perheen perustamiseen.
Älykkäät ja huolehtivat vanhemmat voivat tarjota poikasilleen hyvän lapsuuden.
Aasian karukoissa -
on muitakin tehtävälleen omistautuneita dinosaurusvanhempia.
Hautovien Corythoraptoreiden yhdyskunta.
Naaraat munivat pyöreille kummuille pari päivää sitten.
Munien hautominen on kuitenkin urosten velvollisuus.
Se ei ole helppoa.
Munat alkavat helposti kiehua keskipäivän auringon porottaessa.
Isät käyttävät leveää pyrstöään ja kyynärvarren höyheniä -
pesän varjostamiseen.
Hinta on kova.
Niiden on siedettävä auringon poltetta tuntikausia.
Illan viileydessä urokset voivat vihdoin lähteä etsimään ruokaa.
Silloin yhdyskunnasta on hyötyä.
Corythoraptorit eivät lähde ruokaretkelle yksin vaan vuorotellen.
Naapuri on aina valppaana vaarojen varalta.
Edes se ei kuitenkaan takaa turvallisuutta.
Naaraspuolinen Kuru kulla, Velociraptoreiden sukulainen.
Se on hyvin nälkäinen mutta pelkää -
Corythoraptoreiden voimakkaita nokkia ja kynsiä.
Naaras voi kuitenkin hyödyntää yhtä valttia.
Sillä on parempi pimeänäkö kuin pesien omistajilla.
Jos naaras on hiljaa, se voi hiipiä huomaamatta yhdyskuntaan.
Se valitsee kohteensa huolella.
Tilaisuus tarjoutuu.
Naaras ei kuitenkaan hyökkää.
Tämä peto on myös varas.
Se ahmii nopeasti mahdollisimman monta munaa.
Aika loppuu. Se on huomattu.
Vielä yksi noutomuna.
Naaras voi nyt nauttia näpistetystä munasta kaikessa rauhassa.
Tämä varas kuitenkin jakaa saaliinsa.
Se kutsuu poikasiaan kehräämällä.
Poikaset ovat kuoriutuneet vastikään.
Niiden on oivallettava, että outo uusi esine on ruokaa.
Ja opittava rikkomaan se.
Ehkä nokalla tai kynsillä.
Onnistuminen perustuu tällä kerralla enemmän onneen kuin taitoon.
Oppitunti on kuitenkin elintärkeä uudelle munavarkaiden sukupolvelle.
Karuissa paikoissa yön viileyden tarjoamaa helpotusta -
seuraa hyvin pian nousevan auringon armoton hehku.
Hiekan pinnan lämpötila voi kohota jopa yli 70 asteeseen.
Vesi haihtuu ilmaan sekunneissa.
Tämä on maapallon kuivimpia paikkoja.
Eläimet eivät selviydy ilman vettä.
Tämä on kuitenkin nuorten Tarchioiden koti.
Ne ovat aavikolla eläviä ankylosauruksia.
Ne ovat raskaasti aseistettuja, ja niillä on nuijamaiset hännät.
Tummat pilkut suojaavat Tarchian silmiä häikäisevältä auringolta.
Tämä ääni on peräisin -
Tarchian omasta ilmanvaihtojärjestelmästä.
Leveä nenä viilentää kehosta poistuvaa ilmaa.
Se tiivistää ja varastoi arvokasta vettä jokaisella hengenvedolla.
Tarchiat voivat siten olla pitkään juomatta -
ruokaa etsiessään.
Korkeat lämpötilat nostattavat kovia tuulia,
jotka hiovat kallionlohkareista todellisia veistoksia.
Ne myös kuorivat maan pintaa.
Jotkin kasvit onnistuvat kuitenkin juurtumaan kallioiden rakoihin.
Niukkakin ateria on taistelun arvoinen.
Aurinko kiipeää vähitellen yhä korkeammalle.
Pian varjoon on mahdoton päästä.
Jopa nämä aavikon herrat kaipaavat toisinaan juotavaa.
Kuten monet vaeltajat,
myös Tarchiat ovat painaneet mieleensä aavikon kartan -
ja pystyvät kulkemaan autiomaassa täysin erehtymättä.
Ne muistavat harvat paikat, joissa on lähteitä.
Tällaiset aavikon keitaat.
Keitaat ovat perille löytävien eläinten pelastus.
Prenocephale.
Keitaalla on usein jännittynyt tunnelma.
Voimannäytös voi kuitenkin ehkäistä vaarallisen taistelun.
Loppujen lopuksi Prenocephalet ovat vain kiusankappaleita.
Aikuinen Tarchia on kuitenkin eri asia.
Erityisesti lähes kaksi kertaa nuorukaisen kokoinen.
Se käyttää yli 20-kiloista nuijaansa.
Nuorukainen ei voi voittaa, jos tappelu puhkeaa.
Vahvistus on kuitenkin matkalla.
Pari on jälleen yhdessä.
Aikuisen on nyt kohdattava kaksi heiluvaa nuijaa.
Se päättää, että vettä on riittävästi -
kaikkien jaettavaksi.
Nuoret Tarchiat voivat vihdoin juoda rauhassa.
Ne eivät kuitenkaan voi jäädä lepäämään pitkäksi aikaa.
Karukoissa olosuhteet muuttuvat yllättävän nopeasti.
Korkeat kesälämpötilat nostattavat ukkosrintamia.
Satojen kilometrien levyisiä.
Täällä Deccanissa kausittaiset myrskyt muuttavat tuulen suunnan.
Kalderan ympärillä,
naaraspuolisten isisaurusten kuukausien takaisessa pesäpaikassa,
myrkkykaasut ovat nyt haihtuneet -
ja ympäristö on suotuisa kriittisen hetken ajan.
Hiekan alta kuuluu outoja ääniä.
Isisaurusten poikaset kutsuvat toisiaan munien sisällä.
Siten ne voivat kuoriutua samaan aikaan.
Poikaset ovat melko pieniä, alle 30 sentin pituisia.
Niillä ei ole muuta syötävää kuin emojensa lanta.
Yllättävää kyllä -
se on hyvin ravitsevaa ja tärkeää poikasille myös muulla tavalla.
Se tuo mahaan terveellisiä bakteereita -
ja sisältää myös feromoneja, jotka toimivat tuoksujen tavoin -
ja johdattavat poikaset emojensa lauman luo.
Ne etsivät tien metsän turvaan.
Matka ei kuitenkaan ole helppo.
Tuulet ovat kääntyneet isisaurusten eduksi,
mutta edessä odottavat monet vaarat.
Kuumat lähteet ja kuplivat mutalammikot.
Kohtalokas ansa.
Kahden päivän vaelluksen jälkeen -
poikasten energiavarastot ovat ehtyneet.
Emot kuitenkin pelastavat ne jälleen.
Laavan halkeamista kohoaa pieniä kasveja.
Ne ovat itäneet emojen lannassa olleista siemenistä.
Isisaurukset kohtaavat kuitenkin uuden vaaran.
Tuuli sai myrkkykaasut hälventymään, mutta tie on nyt avoinna myös pedoille.
Rajasaurus.
Pikku vaeltajia on paljon. Tämä on ehkä mahdollisuus herkkuhetkeen.
Laavan halkeamat ovat ainoa mahdollinen piilopaikka.
Rajasauruksia saapuu lisää.
Vaaroista huolimatta sadat poikaset onnistuvat pääsemään metsään.
Ne elävät täällä laumana aluskasvillisuuden suojassa vuosien ajan.
Lopulta ne ovat -
riittävän suuria liittymään emojensa seuraan.
Jos onni suosii, naaraspuoliset poikaset palaavat tähän kraatteriin -
vuosien päästä munimaan omat munansa.
Kuten monet muutkin karuissa paikoissa elävät eläimet,
nekin kohtaavat suuria vaaroja.
Esihistoriallisen planeettamme karukot tarjoavat kuitenkin myös mahdollisuuksia.
OLIVATKO DINOSAURUKSET HYVIÄ VANHEMPIA?
Tämä on jättimäisen dinosauruksen munan fossiili.
Titanosauruksen.
Vasta munittu muna -
painoi noin puolitoista kiloa,
ja sen kuori oli noin kahden millimetrin paksuinen.
Munat olivat varmasti kovapintaisia.
Ne oli kuitenkin vietävä turvaan ja lämpimään.
Miten dinosaurukset huolehtivat munistaan?
Munia suojeltiin pedoilta -
ja pidettiin lämpiminä eri keinoin.
JOHTAVA TIETEELLINEN NEUVONANTAJA
Yksi keino oli rakentaa pesä -
ja istua sen päällä.
Jotkin dinosaurukset tekivät niin.
Pesän päällä istuvista dinosauruksista on nimittäin fossiileja.
Pesistä löydetyissä munissa on aikuisten edustaman lajin poikasia.
Se todistaa,
että jotkin dinosaurukset huolehtivat poikasistaan.
Hautominen tarjosi suojaa ja turvaa ulkomaailmalta,
mutta menetelmässä oli myös huonoja puolia.
Munien hautominen ja läsnäolo merkitsivät,
että munista oli huolehdittava -
koko niiden kehityksen ajan -
poikasten kuoriutumiseen saakka.
Joillekin dinosauruksille se oli kannattava sijoitus.
Toiset, esimerkiksi sauropodit, kohtasivat erilaisen haasteen.
Osa dinosauruksista ei hautonut muniaan.
Monet olivat hyvin painavia.
PROFESSORI
Niiden keho olisi murskannut munat ennen poikasten kuoriutumista.
Mikä oli niiden ratkaisu?
On löydetty sauropodien munia,
joille naaras kaivoi kuopan takajalallaan.
Se täytti lopuksi kuopan munien suojaksi.
Vastaavaa nähdään nykyisinkin.
Kilpikonnat hautaavat munansa suojellakseen niitä pedoilta,
ja auringon lämmittämä hiekka pitää munat ihanteellisessa lämpötilassa.
Jotkin dinosaurukset luottivat kuitenkin erilaiseen lämmityskeinoon.
Uskomme, että osa dinosauruksista keräsi tarkoituksella -
kasoja mätänevistä kasveista.
Toisin sanoen ne kasasivat kompostin pesässä olevien munien päälle.
Australian pensaskalkkunat käyttävät tätä hienoa tekniikkaa.
Kun kasvit hajoavat,
niiden vapauttama lämpö hautoo munia -
noin seitsemän viikon ajan.
Vuonna 2010 oivallettiin,
että joillakin dinosauruksilla oli vielä oudompi tapa -
lämmittää muniaan.
Ne käyttivät maalämpöä.
Argentiinasta -
löydettiin paljon sauropodien munia,
jotka olivat kuumien lähteiden läheisyydessä.
Uskomme sauropodien käyttäneen vulkaanisesti aktiivista maata -
munien lämmittämiseen.
Toinen paikka, Deccanin alue Intiassa,
oli liitukaudella yksi vulkaanisimmista alueista.
Se tarjoaa enemmän todisteita.
Laavakerrostumia on paljon.
Löysimme niiden välistä dinosaurusten munia.
Dinosaurukset tulivat tänne -
vulkaanisesta aktiivisuudesta huolimatta -
ja käyttivät tätä pesäpaikkana vuosisatojen ajan.
Dinosaurukset varmistivat poikasten kuoriutumisen monin tavoin.
Voimme kuitenkin olla varmoja vain yhdestä asiasta.
Menetelmät toimivat hyvin tehokkaasti -
ja auttoivat maailman valtiaita yli 150 miljoonan vuoden ajan.
Tekstitys: Liisa Sippola