Dinosaurerne regerede planeten i over 150 millioner år.
De beboede stort set alle steder på Jorden
og fandtes i næsten alle tænkelige former og størrelser.
Nogle var i sandhed ekstraordinære.
Vi ved nu, at T. rex var en dygtig svømmer,
at Velociraptor var en udspekuleret, fjerklædt jæger,
og at nogle dinosaurer havde en højst besynderlig adfærd.
Men nye opdagelser gøres næsten hver eneste dag,
som fortæller os mere om livet her på planeten for 66 millioner år siden.
Denne gang i Prehistoric Planet
viser vi nye dyr...
...og ny indsigt i deres kamp for at finde en mage...
...udfordringerne ved at passe på en familie...
...og deres kolossale kampe.
Rejs med tilbage til en tid, hvor naturen viste sig fra sin flotteste side.
Her er Prehistoric Planet 2.
En flodmunding i Europa for 66 millioner år siden.
Efter en tropisk storm flyder nedfaldne grene med strømmen.
Blandt uvejrets ofre er flåder af vegetation, som har revet sig løs.
For en træt pterosaur er det måske et kærkomment hvilested.
Men det er langt fra ufarligt.
En enorm mosasaur, en dødsensfarlig undervandsjæger,
på udkig efter et nemt måltid.
Som denne lille dinosaur, Zalmoxes.
At blive her er for risikabelt.
Han skal bruge en større flåde, og det skal være snart.
Han er nødt til at svømme.
Han er ikke den første her.
En anden er strandet.
En hun.
Deres flåde driver til havs.
Nogle gange bliver de strandede på flåder som den her
skyllet op på fjerne øers kyster.
Hvis de er meget heldige, kan dette par blive pionerer.
De vil måske grundlægge en ny bestand, som kan ende med at blive en ny art.
Ulig nogen, man før har set.
Jo længere en ø har været isoleret,
jo mere anderledes kan dyrene, der bor på den, blive.
Disse små øer i Sydeuropa
er hjemsted for en mærkelig og temmelig sky hadrosaur.
Her mellem de unge fyrretræer spiser en Tethyshadros.
Den er kun kvart så stor som sin enorme fætter på fastlandet
og ikke højere end et menneske.
Med sit unikke takkede næb søger den føde i den drøje vegetation.
Jægere som T. rex er aldrig nået ud på denne lille ø,
så det burde være et trygt sted for en mor at opfostre sit afkom.
Men ikke nødvendigvis.
Hatzegopteryx.
Kæmpestore rovflyveøgler.
Det bedste tilflugtssted er under de høje trækroner.
De små kalve er blevet efterladt blandt fyrretræerne.
Mor og hendes unger er blevet adskilt.
Hatzegopteryx er meget intelligente flyveøgler.
Nu hvor overraskelsesmomentet er væk, ændrer de taktik.
De spreder sig i rydningen
og forsøger at jage eventuelle byttedyr frem.
Ungernes bedste håb er at stå fuldstændig stille.
Og ikke stikke af.
Disse to er heldige med at være tilbage hos deres mor.
De øhoppende pterosaurer flyver videre for at prøve lykken et andet sted.
Hadrosaurerne kan æde videre.
Øen Madagaskar har været adskilt
fra det afrikanske fastland i 80 millioner år.
Så længe, at de fleste af øens dyr nu er meget anderledes
end nogen andre steder.
Det her er en Simosuchus.
Det er ikke en dinosaur, men en mini-slægtning til krokodillen.
En, der hovedsageligt lever til lands
og udelukkende er... vegetar.
Simosuchus har en kraftigt pansret krop, som beskytter den mod angreb
fra øens rovdyr.
De kan godt risikere at sænke paraderne.
Ind imellem.
En Majungasaurus, Madagaskars bedste jæger.
Denne hun er blind på det ene øje,
så hun har svært ved at nedlægge et bytte, og nu er hun meget sulten.
Simosuchus har et netværk af flugtveje, som fører ned i deres jordhuler.
Derindefra spærrer de indgangen med deres tykt pansrede rygge.
Denne lille han er uheldig.
Men han er ikke hjælpeløs.
Angreb med bagenden, slag med halen og aggressive spark.
Jægerens snude er for bred til at nå ret langt ind.
Men for at være på den sikre side graver Simosuchus sig endnu dybere ind.
For den store Majungasaurus er endnu en jagt endt som en fiasko.
Simosuchus er ikke den eneste evolutionære særhed på Madagaskar.
Øen er også hjemsted for en anden gruppe meget usædvanlige dyr.
Pattedyr.
Dette er en hun-Adalatherium.
Hun er cirka en halv meter lang,
men alligevel et af de største pattedyr, som findes på det tidspunkt.
Hun bruger det meste af sin vågne tid på at lede efter mad.
I bunden af denne tunnel... er der æg.
Potentielt en god portion proteiner.
Men lige præcis de her æg spiser hun ikke.
Det er hendes egne æg.
Og det her er hendes hule.
Æggene begynder at klække.
De nyudklækkede ungers øjne er stadig ikke åbne,
men instinktivt bevæger de sig hen mod moren for at drikke mælk.
Hun producerer den fra modificerede svedkirtler på maven,
og lige nu er det al den føde, de behøver.
To måneder senere er ungerne mere end fire gange så store.
For at have mælk nok til dem skal moren selv spise meget.
Så hver nat må hun forlade den trygge hule for at finde mad.
Hendes syn er som mange andre huledyrs ikke særlig følsomt.
Hun er derfor afhængig af sin skarpe hørelse.
Hvis hun hører noget, der kan være farligt,
står hun fuldstændig stille.
Problem afværget.
Hun leder videre i jorden efter rødder og frø.
Ungerne vokser hurtigt, og det gør deres appetit også.
Hunnen er nu nødt til nærmest konstant at lede efter mad.
Så ungerne må efterlades ubevogtet i flere timer ad gangen.
Masiakasaurus.
En jæger.
Og særligt velegnet til at fange bytte i huler.
Med sin lange hals og smalle hoved
kan den undersøge alle huller, der kan indeholde mad.
Men jægeren kan selv blive den jagede.
Madtsoia, en over syv meter lang slange, kvæler sit bytte, til det dør.
Det er blevet et temmelig farligt kvarter at bo i.
Da natten falder på, fører moren sine unger ud af hulen for allerførste gang.
Her i starten må de holde sig tæt sammen.
Langt mod syd på planeten, på øerne omkring den antarktiske halvø,
betyder vinteren mange måneders frostgrader.
Her har det også sine fordele at have en familie.
Et termisk kamera afslører en klynge af lysende kroppe.
Imperobator.
Jægere.
Som de fleste dinosaurer er de varmblodede.
Men for at holde varmen har de brug for en masse mad.
Så de skal helst nedlægge et bytte hver anden dag.
Den nyfaldne sne dæmper lyden af deres fodtrin,
så de ubemærket kan bevæge sig gennem skoven i jagten på bytte.
En Morrosaurus.
En planteæder, for hvem vinteren uundgåeligt er en meget svær tid.
En Imperobators speciale er at jage den slags bytte.
Morrosaurus er hurtigere end sine forfølgere.
Men den er i undertal.
En Imperobators hale med lange fjer giver den en utrolig manøvredygtighed.
Jagten er nået ud i udkanten af skoven.
Bag den ligger en frossen sø, knap en kilometer bred.
Det åbne terræn kunne give den hurtigere Morrosaurus en fordel.
Men den frosne overflade er farlig.
De to Imperobator nærmer sig, så den har ikke noget valg.
Et enkelt fejltrin.
Morrosaurus får en chance for at spurte fra rovdyrene.
Men det her er en ø,
så jægerne og den jagede mødes næsten helt sikkert igen.
Nogle øer er så små, at de ingen store landlevende beboere har.
Men de kan alligevel få besøg.
Hatzegopteryx.
Denne han ankommer med et 18 kg tungt Tethyshadros-kadaver i næbbet.
Bytte fra en tidligere jagt.
Han er fire en halv meter høj og med et vingefang på ni meter.
Hatzegopteryx er Europas dygtigste rovdyr.
Men denne han er kommet for at afsløre en anden side af sig selv.
Han har lavet et kunstværk, så de hunner, der flyver forbi, kan se,
at han leder efter en mage.
Men han kan komme til at vente længe, før han får svar.
Endelig. En hun.
Hun virker interesseret, men der skal lidt mere overtalelse til.
Og han må være forsigtig.
Et velrettet hak med næbbet
kan hurtigt gøre en ende på hans parringstid.
Hans værk skal vise, at han har de gode gener,
som hendes unger gerne skulle arve.
Den døde dinosaur viser, at han er en god jæger,
og kun en dygtig flyver kunne bære den helt herud.
Men hvis hun er imponeret, viser hun det ikke endnu.
Han må diske op med flere beviser på sin egnethed.
Hovedløft indbyder hende til at komme nærmere.
Nu giver hun ham lidt opmuntring.
En synkroniseret dans skaber tillid mellem dem.
En anden han.
Han er meget yngre, men han kan alligevel være en rival.
Så er han klaret.
Katastrofe! Hunnen er væk.
Måske har han forspildt sin chance.
Hun er tilbage.
At have jaget en mulig rival væk kan give endnu et point i hans favør.
Han fortsætter, hvor han slap.
En sidste påmindelse om hans styrke.
Det her er hans eneste bidrag til faderskabet.
Det hele er overstået på få sekunder.
Men det er begyndelsen på næste generation af de enorme flyvende jægere.
Øer som disse er måske små,
men som talrige andre over hele verden
er de vidne til afgørende øjeblikke i nogle af de mest usædvanlige dyrs liv
på den forhistoriske planet.
KUNNE KÆMPEFLYVEØGLER VIRKELIG JAGE PÅ JORDEN?
På dinosaurernes tid
var luftens herskere de flyvende reptiler pterosaurer.
Der fandtes over 250 arter...
...og nogle af dem var kæmpestore.
En af de mest interessante og mest mærkelige
er Azhdarchid-flyveøglen. At forsøge at beskrive,
hvad en Azhdarchid er, er meget svært.
Den er lige så høj som en giraf.
Dens hoved var måske to meter langt.
Et vingefang på ti meter.
Et af de mærkeligste dyr, som har udviklet sig på Jorden.
Trods størrelsen var disse kæmper velegnede til flyvning.
Så hvorfor tror vi, de jagede på jorden?
Azhdarchids vinge er en hudmembran,
som udelukkende er understøttet af en meget lang fjerde finger.
VINGEFANG
Hudmembranen strakte sig fra spidsen af den fjerde finger
hele vejen til toppen af bagbenet.
Azhdarchid var skabt til at tilbagelægge store afstande,
men det var ikke et dyr, der vendte og drejede sig
og lavede adrætte bevægelser i luften.
Det har gjort det svært for Azhdarchid
at fange andre flyvende dyr.
De må have jaget på en anden måde.
En af de mest udbredte teorier om, hvordan Azhdarchid skaffede sig føde, er,
at den brugte sådan en sær mekanisme, vi kalder skim feeding.
I dag jager fugle som saksnæb på samme måde.
Det er en latterlig måde at skaffe føde på.
Den skubber undernæbbet gennem vandet og støder ind i maden.
Saksnæbenes nakke er bygget til at absorbere stød.
Men fossiler afslører, at Azhdarchid ikke havde den slags egenskaber.
De ville sandsynligvis brække nakken alene af presset,
hvis de skubbede undernæbbet gennem vandet.
Azhdarchid havde ikke noget valg.
De må være landet for at finde føde.
Men kunne de gå hurtigt nok til at jage?
Forskerne manglede beviser, der kunne overbevise dem om,
at øglerne kunne andet end bare vralte.
De beviser kom fra 66 millioner år gamle fodspor.
Verdens største pterosaur-spor er fra en gående Azhdarchid.
Det er ikke bare sejt,
men viser også meget om, hvor effektivt de kunne gå.
SYDKOREA
Sporene viser, at de holdt lemmerne under kroppen,
så de gik oprejst.
Deres fødder var polstrede.
Og i modsætning til små flyveøgler gav de lange ben dem enorme skridt.
Azhdarchid ser besynderlig ud, men den bevæger sig meget effektivt.
Azhdarchid kombinerede sine evner til at gå på jorden
med et enormt storkeagtigt hoved.
De var næsten helt sikkert rovdyr,
som gik omkring og bøjede sig ned for at fange dyrene.
Men vi må huske, at dens hals var en halv meter bred.
Det er cirka min skulderbredde.
Vi ville stå på menuen, hvis de levede i dag.
Flyveøgler har været et imponerende syn på himlen.
Men disse kæmper var endnu mere skrækindjagende på jorden.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve