Динозаврите са господствали...
ДЕЙВИД АТЪНБЪРО
...в продължение на над 150 милиона години.
Обитавали са почти всеки край на света
и са имали всевъзможни форми и размери.
Някои са били наистина необикновени.
Сега знаем, че тиранозавърът рекс е бил добър плувец.
Велоцирапторите са били хитри пернати ловци.
А някои динозаври са имали чудновато поведение.
Но почти всеки ден се правят нови открития,
които разкриват повече за живота на Земята преди 66 милиона години.
Този път ще видим
нови животни
и ще научим нови неща за любовния им живот,
трудностите при отглеждането на потомство
и титаничните им битки.
Ще ви пренесем в ерата, когато природата е изнасяла най-зрелищния си спектакъл.
Планетата ни по времето на динозаврите.
ОСТРОВИТЕ
Устието на река в Южна Европа преди 66 милиона години.
След тропическа буря по течението й се носят отломки.
А сред отломките плават салове от растителност, откъснати от сушата.
Този може да е приятно място за отдих за изнурен птерозавър.
Но той не е в безопасност.
Огромен мозазавър, смъртоносен подводен хищник,
търси лесна плячка.
Като този малък динозавър залмоксес.
Твърде опасно е да остава тук.
Трябва му по-голям сал, при това бързо.
Няма голям избор, освен да плува.
Изпреварили са го.
Друг крушенец.
Женска.
Салът им се носи към морето.
Понякога крушенци на подобни салове
попадат на бреговете на далечни острови.
Ако извадят голям късмет, двата динозавъра може да станат пионери.
И да дадат началото на нова популация, която накрая да се превърне в нов вид,
невиждан преди това.
Колкото по-дълго е бил изолиран един остров,
толкова по-различни може да станат животните на него.
Тези островчета в Южна Европа
са приютили странен и доста плах хадрозавър.
Сред боровите фиданки се храни тетисхадрос.
Четири пъти по-малък от огромните си братовчеди на континента,
не по-висок от човек.
С уникалната си назъбена човка се храни с жилавата растителност.
Хищници като тиранозавъра рекс не са достигнали до това островче,
така че тук трябва да е безопасно място за майка с рожби.
Но невинаги.
Хацегоптерикси.
Гигантски хищни птерозаври.
Най-доброто скривалище е под върхарите на по-високите дървета.
Тези мъничета са изоставени в боровите фиданки.
Майката е отделена от рожбите си.
Хацегоптериксите са интелигентни птерозаври.
Елементът на изненада е немислим, затова сменят тактиката.
Разпръскват се наоколо
и се опитват да изкарат плячката, която може би се крие.
Надеждата за оцеляване на малките е изобщо да не шават.
И да не побягват.
Тези две мъничета благополучно се връщат при мама.
Птерозаврите, навестили острова, отиват да дирят късмета си другаде.
Хадрозаврите могат отново да се хранят.
Остров Мадагаскар е откъснат
от африканския континент вече от 80 милиона години.
Толкова отдавна, че повечето му обитатели са много по-различни
от животните навсякъде другаде.
Това е симозухус.
Не е динозавър, а миниатюрен родственик на крокодилите.
Живее почти изцяло на сушата
и е строг вегетарианец.
Симозухусите имат здрава броня, която ги предпазва при нападение
от хищниците на острова.
Затова рискуват да се отпуснат.
Понякога.
Маджунгазавър, върховният хищник на Мадагаскар.
Тази женска е сляпа с едното око,
затова й е трудно да хваща плячка и сега е огладняла.
Симозухусите имат маршрути за бягство,
които ги отвеждат в подземните им дупки.
Вътре препречват входа с бронираните си гърбове.
Този малък мъжки няма късмет.
Но не е безпомощен.
Напада гърбом, плющи с опашката си и рита агресивно.
Муцуната на хищника е твърде широка и не стига навътре.
Но за по-сигурно симозухусът се окопава още повече.
За маджунгазавъра поредният лов завършва безуспешно.
Симозухусът не е единствената еволюционна чудатост на о-в Мадагаскар.
Островът е приютил и още една група необикновени животни.
Бозайници.
Това е женски адалатерий.
Тя е дълга 50-60 см, но и така е един от най-големите бозайници в онези времена.
Женската прекарва повечето си време в търсене на храна.
В края на този тунел има яйца.
Богат източник на белтъчини.
Но тя няма да ги яде.
Те са собствените й яйца.
А това е нейната дупка.
Малките започват да се излюпват.
Още не са отворили очи,
а инстинктивно тръгват към майка си, за да сучат.
Тя произвежда кърма от видоизменени потни жлези на корема
и засега тази храна им е достатъчна.
Два месеца по-късно мъничетата са четири пъти по-големи.
За да има достатъчно мляко за тях, майката трябва да се храни обилно.
Всяка вечер тя дръзва да излезе от дупката и да търси храна.
Като на много земеровни животни зрението й не е добро.
Затова тя разчита на острия си слух.
Ако чуе нещо, което може да е опасно, замръзва на място.
Избегна неприятностите.
Подновява ровенето за корени и семена.
Малчуганите растат бързо. Апетитът им също.
Сега женската трябва да търси храна почти постоянно.
Малките й са оставени без надзор часове наред.
Масияказавър.
Хищник, приспособил се към хващането на земеровеща плячка.
С дългата си шия и тясна глава
може да проучи всяка дупка, в която има храна.
Но и ловецът може да стане плячка.
Змията мадсоя е дълга близо осем метра и стиска жертвата до смърт.
Този район е станал доста опасен.
Пада нощта и майката за пръв път извежда малките си навън.
Поне засега те трябва да останат заедно.
В далечния юг на планетата, на островите край Антарктида,
зимата носи месеци на вледеняващи температури.
И тук да си част от семейство, е от полза.
Инфрачервена камера разкрива сгушени светещи тела.
Имперобатори.
Хищници.
Като повечето динозаври и те са топлокръвни.
Но за да не изстиват, им трябва много храна.
Трябва да убиват плячка през няколко дни.
Пресният сняг заглушава шума от стъпките им.
Позволява им да се движат незабелязано през гората в търсене на плячка.
Морозавър.
Вегетарианец, за когото зимата неизменно е тежък период.
Имперобаторите ловуват точно такава плячка.
Морозавърът е по-бърз от преследвачите си.
Но групата има числено превъзходство.
Имперобаторите имат дълги пернати опашки, които осигуряват удивителна маневреност.
Гонката е стигнала до края на гората.
Отвъд нея има замръзнало езеро, широко около 800 метра.
По-бързият морозавър би имал предимство на откритото място.
Но замръзналата повърхност е коварна.
Имперобаторите наближават и изборът не е голям.
Една стъпка накриво
дава шанс на морозавъра да се измъкне от хищниците.
Но това е остров - ловците и жертвата почти сигурно отново ще се срещнат.
Някои острови са толкова малки, че нямат едри сухоземни обитатели.
Но въпреки това имат посетители.
Хацегоптерикс.
Този мъжки идва с трупа на тетисхадрос, тежък двайсетина килограма.
Трофей от скорошен лов.
Мъжкият е висок около пет метра, а размахът му е почти десет метра.
Хацегоптериксът е върховният хищник в Европа.
Но този мъжки разкрива още една черта от характера си.
Аранжирал е нещо, което прелитащите женски да видят
и да разберат, че си търси половинка.
Но може да чака дълго, преди някоя да откликне на поканата.
Най-сетне женска.
Тя изглежда заинтригувана, но може да се наложи да я убеждава.
Той трябва да внимава.
Едно точно попадение на клюна й
може бързо да попари надеждите му да се чифтоса.
Аранжировката му трябва да й докаже, че той има качествени гени,
които потомството й ще наследи.
Мъртвият динозавър загатва, че мъжкият е добър ловец,
а също и добър летец, след като го е пренесъл дотук.
Но и да е впечатлена, женската все още не го показва.
Време е за нови доказателства за превъзходните му качества.
Като вдига глава, той я кани по-близо.
Сега тя го окуражава.
Синхронният танц създава доверие помежду им.
Още един мъжки.
Много по-млад е, но пак може да е равностоен конкурент.
Успява да го изгони.
Женската обаче си е тръгнала.
Той може би пропиля шанса си.
Тя се връща.
Отпращането на потенциалния съперник може би е още една точка в негова полза.
Той продължава започнатото.
Едно последно напомняне колко е силен.
И това е единственият му принос като баща.
Всичко приключва за секунди.
Но така започва следващото поколение гигантски летящи хищници.
Такива острови може да са малки,
но подобно на безброй други по света,
те свидетелстват за ключови моменти
в живота на някои от най-необичайните създания
на праисторическата ни планета.
НАУЧНАТА ИСТИНА
ЛОВУВАЛИ ЛИ СА ГИГАНТСКИТЕ ПТЕРОЗАВРИ НА СУШАТА?
В ерата на динозаврите
в небето са господствали летящи влечуги, наречени птерозаври.
Били са над 250 вида
и някои са били грамадни.
Едни от най-интересните и най-чудатите
са били аждархидите.
Д-Р ДЕЙВИД УИТЪН, ПАЛЕОНТОЛОГ
Много е трудно да се опише какво е птерозавър аждархид.
Високи са колкото жирафи.
Главите им може да са били дълги по два метра, а размахът - десет метра.
Те са едни от най-чудатите твари, еволюирали на Земята.
Въпреки гигантските размери са били добри летци.
Тогава защо смятаме, че са ловували на сушата?
Крилото на аждархида е кожеста мембрана.
Д-Р ДАРЪН НЕЙШ, ПАЛЕОНТОЛОГ
Държала се е изцяло от супериздължен четвърти пръст.
Мембраната се е простирала от върха на четвъртия пръст
чак до горната част на задния крак.
Аждархидите са изминавали огромни разстояния,
но не са могли да правят пируети и пъргави движения в полет.
Затова на аждархидите сигурно им е било трудно
да хващат други летящи животни.
Трябва да са ловували по друг начин.
Една от най-спряганите догадки във връзка с храненето на аждархидите е,
че са прибягвали до загребване на храна от повърхността на водата.
Днес птици като черния водорез се хранят по този начин.
Възможно най-абсурдният начин да се храниш.
Долната челюст реже водната повърхност и храната се блъска в устата ти.
Шията на водореза абсорбира внезапните удари.
Но вкаменелости разкриват, че аждархидите са нямали такива адаптации.
Почти е сигурно, че биха си счупили врата, ако прокарат челюстта си през водата.
Аждархидите не са имали избор.
Трябва да са кацали, за да търсят храна.
Но могли ли са да се придвижват достатъчно бързо?
На учените са им трябвали доказателства,
че тези птерозаври са ходели стабилно.
Доказателствата са следи от стъпки на 66 милиона години.
Най-голямата птерозавърска стъпка е на ходещ гигантски аждархид.
Тя ни разкрива много информация за това как се е придвижвал на сушата.
ЮЖНА КОРЕЯ
Тези следи показват,
че са държали крайниците си директно под тялото
и са се придвижвали изправени.
Краката са имали възглавнички.
За разлика от малките птерозаври, крачката им е била огромна.
Аждархидите изглеждат странно, но са вървели доста добре.
Аждархидите са притежавали умението да ходят на сушата
и са имали дълъг клюн като на щъркел.
Почти сигурно са били хищници,
които са ходели на сушата и са се навеждали за плячката си.
Но не бива да забравяме, че гърлото им е било широко 50 см.
Колкото ширината на раменете ми.
Ако бяха живи днес, тези животни щяха да ядат хора.
Птерозаврите несъмнено са представлявали страшна гледка в небето.
Но тези гиганти са били още по-внушителни и страшни на сушата.
Превод на субтитрите Катина Николова