Dinosaurier härskade över jorden
i över 150 miljoner år.
De levde i alla världens hörn
och fanns i alla former och storlekar man kan föreställa sig.
Somliga var ytterst märkvärdiga.
Numera vet vi att T. rex var en duktig simmare,
Velociraptorer var listiga, befjädrade jägare
och att vissa dinosaurier uppvisade bisarra beteenden.
Men nya upptäckter görs hela tiden,
och de berättar mer om livet på vår planet för 66 miljoner år sedan.
Denna gång i Prehistoric Planet
avslöjar vi nya djur...
...och nya inblickar i deras jakt på en partner...
...utmaningarna som en familj medför...
...och deras väldiga drabbningar.
Res tillbaka till naturens största skådespel.
Det här är Prehistoric Planet 2.
En flodmynning i södra Europa för 66 miljoner år sedan.
Efter en tropisk storm flyter bråte nedströms.
Bland spillrorna finns flottar av vegetation som slitits ur marken.
För en trött pterosaurie kan det vara en skön viloplats.
Men den är långt ifrån säker.
En enorm mosasaurie, en livsfarlig undervattensjägare,
är på jakt efter ett mellanmål.
Som denna lilla dinosaurie, en Zalmoxes.
Det är för riskabelt att stanna.
Han behöver en större flotte – och det snabbt.
Han är tvungen att simma.
Han är inte den första här.
En till skeppsbruten.
En hona.
Deras flotte flyter ut mot havet.
Ibland blir djur på sådana flottar
uppspolade på avlägsna öar.
Med en god portion tur blir det här paret nybyggare.
De kan till och med skapa nya bestånd som utvecklas till en ny art...
...olik alla andra.
Ju längre en ö har varit isolerad,
desto mer annorlunda kan dess invånare bli.
Dessa små öar i södra Europa
är hem för en underlig, blyg hadrosaurie.
Bland dessa unga tallar lever Tethyshadros.
Bara en fjärdedel så stor som sina kusiner på fastlandet
och inte längre än en människa.
Den unika sågtandade näbben låter den hitta föda i denna barrskog.
Jägare som T. rex har aldrig nått denna holme,
så det borde vara tryggt att uppfostra barnen här.
Men inte nödvändigtvis.
Hatzegopteryx.
Stora rovflygödlor.
Den bästa flyktmöjligheten finns bland de högre träden.
Några ungar har hamnat efter bland de unga träden.
Mor och unge har skiljts åt.
Hatzegopteryx är väldigt intelligenta.
Med överraskningsmomentet borta ändrar de taktik.
De sprider ut sig och försöker tvinga fram eventuella byten.
Ungarna har störst chans om de är blickstilla...
...och inte springer.
De har tur att vara tillbaka med sin mor.
De öluffande flygödlorna får söka lyckan på annat håll.
Hadrosaurierna kan fortsätta äta.
Madagaskar har varit separerat
från resten av Afrika i 80 miljoner år.
Med tiden har de flesta djur här blivit annorlunda från alla andra.
Det här är en Simosuchus.
Inte en dinosaurie, utan en liten släkting till krokodildjur.
De lever nästan enbart på land
och äter bara vegetariskt.
Simosuchus har pansar som skyddar dem från öns rovdjur.
Så de kan riskera att sänka garden...
...ibland.
Majungasaurus – Madagaskars farligaste jägare.
Denna hona är blind på ena ögat,
vilket gör det svårt att fälla ett byte – och nu är hon väldigt hungrig.
Dessa Simosuchus har ett nätverk med flyktvägar
som leder dem till deras hålor.
Där blockerar de ingången med sina tungt bepansrade ryggar.
Denna lilla hane har otur.
Men han är inte hjälplös.
Baklängesanfall, slag med svansen och aggressiva sparkar.
Jägarens nos är för bred för att nå långt.
Men för att vara på den säkra sidan gräver vår Simosuchus ännu djupare.
För denna Majungasaurus går ännu en jakt i stöpet.
Simosuchus är inte den enda kuriositeten på Madagaskar.
Här bor också en annan grupp ytterst ovanliga djur.
Däggdjur.
Det här är en Adalatherium-hona.
Hon är runt en halvmeter lång. men ändå ett av de största däggdjuren hittills.
Under merparten av dygnets vakna timmar letar hon mat.
I slutet av den här tunneln finns det ägg...
...en rik proteinkälla.
Men hon äter inte av det här redet.
Det här är hennes egna ägg.
Och det här är hennes lya.
Äggen börjar kläckas.
Ungarnas ögon har inte öppnats än,
men deras instinkter styr dem mot sin mor och hennes mjölk.
Den bildas i modifierade svettkörtlar på magen,
och just nu är det den enda födan de behöver.
Två månader senare är ungarna fyra gånger större.
För att producera tillräckligt med mjölk måste mamman också äta mycket.
Varje kväll lämnar hon lyans ljuva vrå för att hitta föda.
Hennes synförmåga, likt många andra grävande djurs,
är inte vidare bra.
Hon litar istället på sin goda hörsel.
Om hon hör något som låter farligt, håller hon sig blickstilla.
Faran är över.
Hon fortsätter leta efter rötter och frön i jorden.
Ungarna växer fort – precis som deras aptit.
Honan söker nu konstant efter mat.
Så hennes ungar lämnas obevakade flera timmar i sträck.
Masiakasaurus.
En jägare som är gjord för att fånga byten i hålor.
Den långa halsen och det smala huvudet låter den söka igenom hål efter mat.
Men jägare kan också bli den jagade.
En Madtsoia, en sju meter lång orm, kramar sitt byte till döds.
Det här stället börjar bli för farligt.
När mörkret faller leder mamman sina ungar ut ur lyan för första gången.
Just nu måste de hålla ihop.
I planetens sydligaste hörn, på öarna runt Antarktiska halvön,
för vintern med sig iskalla temperaturer i flera månader.
Även här har familjelivet sina fördelar.
En värmekamera har hittat en klunga med glödande kroppar.
Imperobator.
Jägare.
Likt de flesta dinosaurier är de varmblodiga.
Men för att hålla sig varma behöver de mycket mat.
De måste fälla ett byte med några dagars mellanrum.
Nysnön dämpar deras fotsteg
och låter dem jaga oupptäckta.
En Morrosaurus.
En växtätare som har det svårt om vintern.
Imperobatorer är specialister på att jaga sådana byten.
Morrosaurusen är snabbare än sina förföljare.
Men flocken är i numerärt överläge.
Deras svansar med långa fjädrar gör dem särskilt viga.
Jakten har nått skogsbrynet.
Bortom den ligger en frusen sjö, närmare en kilometer bred.
Det öppna landskapet kan ge den snabbare Morrosaurusen övertaget.
Men isen är förrädisk.
När förföljarna närmar sig har den inget val.
Ett felsteg.
En chans för Morrosaurusen att löpa utom räckhåll.
Men det här är en ö, så jägare och villebråd lär mötas igen.
Vissa öar är så små att de saknar stora landlevande djur.
Men de kan få besök.
Hatzegopteryx.
Denna hane har landat med ett 20 kg tungt Tethyshadros-kadaver.
Lönen av en lyckad jakt.
Han är fem meter lång och har en vingbredd på nio meter.
Hatzegopteryx är Europas toppkonsumenter.
Men denna hane är här för att visa upp en annan sida.
Han gör det tydligt för alla honor som flyger förbi
att han söker en partner.
Men det kan dröja länge innan han får något svar.
Äntligen en hona.
Hon verkar intresserad, men hon kan kräva lite övertalning.
Han måste vara försiktig.
Ett välplacerat hack från hennes näbb kan snabbt spoliera hans parningssäsong.
Hans uppvisning måste demonstrera att han har goda gener för hennes avkomma.
Den döda dinosaurien visar att han är en duktig jägare,
och att han har burit den hit visar att han är stark i luften.
Men om hon är imponerad så har hon inte visat det än.
Dags att producera nya bevis på hans tillgänglighet.
Han lyfter på huvudet för att locka henne närmare.
Nu ger hon honom lite uppmuntran.
En synkroniserad dans skapar förtroende dem emellan.
En till hane.
Han är mycket yngre, men han kan fortfarande vara en rival.
Då var han bortjagad.
Vilken katastrof. Honan är borta.
Han kan ha förlorat sin chans.
Hon är tillbaka.
Att han jagade bort en rival kan ha gett honom ett till pluspoäng.
Han fortsätter där han slutade.
En sista påminnelse om hans styrka.
Och här kommer hans enda bidrag som far.
Det är över på några sekunder.
Men det är början på nästa generation av dessa väldiga flygande jägare.
Öar som denna må vara små,
men likt en mängd öar världen över
är de skådeplatsen för viktiga ögonblick i livet på några av de ovanligaste djuren
på vår förhistoriska planet.
KUNDE ENORMA FLYGÖDLOR JAGA PÅ MARKEN?
Under dinosauriernas tid
dominerades himlen av flygödlor vid namn pterosaurier.
Det fanns över 250 arter...
...och vissa var enorma.
En av de intressantaste och bisarraste är azhdarchidae-pterosaurierna.
PALEOKONSTNÄR & PALEONTOLOG
Det är svårt att beskriva dem.
De är långa som en giraff.
Huvudena kan ha varit två meter långa, och de hade en vingbredd på tio meter.
De är bland det konstigaste som existerat.
Sin storlek till trots var de gjorda för att flyga.
Så varför tror vi att de jagade på marken?
Vingen är ett hudmembran...
VETENSKAPLIG RÅDGIVARE
...som hänger från ett förstorat fjärde finger.
VINGBREDD
Hudmembranet gick från spetsen på det enorma fjärde fingret
till slutet på bakbenet.
De kunde tillryggalägga långa avstånd,
men de gjorda inga snabba vändningar eller flög smidigt.
Det gjorde det svårt för dem att fånga andra flygdjur.
De måste ha jagat på andra sätt.
En av de rådande idéerna om hur de fångade föda
är genom att använda en bisarr metod.
Idag äter fåglar som den amerikanska saxnäbben så här.
Det är ett löjligt sätt att jaga.
De kör den lägre käken genom vattnet och flyger in i sin mat.
Deras halsar är gjorda för plötsliga kollisioner.
Men fynd har avslöjat att azhdarchidae inte var byggda så.
De skulle troligtvis bryta nacken om de försökte trycka käken genom vattnet.
Den hade inget val.
Den måste ha landat för att äta.
Men gick den snabbt nog för att jaga?
Forskarna behövde bevis för att bli övertygade om
att de kunde göra mer än vagga fram.
Det beviset kom från några 66 miljoner år gamla fotavtryck.
Världens största pterosauriespår gjordes av en enorm azhdarchid.
Det säger mycket om hur effektiva de var till fots.
SYDKOREA
Dessa spår visar att de höll sina lemmar under kroppen
så att de kunde gå upprätt.
De hade trampdynor.
Och till skillnad från mindre flygödlor kunde de ta stora steg med sina långa ben.
De kanske ser märkvärdiga ut, men de rörde sig effektivt.
De kombinerade sin gångfärdighet med ett storkliknande anlete.
De var högst troligen rovdjur som gick runt och plockade upp djur.
Vi måste komma ihåg att halsen är en halvmeter bred –
lika bred som mina axlar.
De hade ätit oss om de fortfarande levde.
Pterosaurier hade varit en imponerande syn på himlen.
Men de var ännu mer imponerande och skräckinjagande på marken.
Undertexter: Borgir Ahlström