Dinosaurene hersket på planeten vår
i over 150 millioner år.
De levde nærmest overalt på vår klode,
og de kom i alle tenkelige former og størrelser.
Enkelte var virkelig usedvanlige.
Vi vet nå at T. rex var en god svømmer.
At Velociraptor var en smart, fjærkledd jeger.
Og at enkelte dinosaurer hadde en veldig merkelig atferd.
Men vi oppdager nye ting nesten hver dag
som forteller oss mer om livet på planeten for 66 millioner år siden.
Denne gangen på Prehistoric Planet skal vi få se nye dyr
og få ny innsikt i hvordan de finner seg maker,
utfordringene de møter når de skal oppfostre unge, og de største kampene.
Vi reiser til en tid da naturen ga en utrolig oppvisning.
Dette er Prehistoric Planet 2.
Ved en elvemunning i det sørlige Europa for 66 millioner år siden.
Etter en tropisk storm kommer kvister drivende ned elven.
Og blant drivveden har deler av vegetasjonen blitt revet fra land.
Et velkomment syn for en sliten flygeøgle som vil hvile seg...
...men trygt er det ikke.
En stor mosasaur, en dødelig undervannsjeger,
ser etter et enkelt måltid.
Som denne lille dinosauren, Zalmoxes.
Det er for risikabelt å bli her.
Han trenger en større flåte, fort.
Han har ikke noe annet valg enn å svømme.
Han er ikke den første her.
Enda en som er strandet her.
En hunn.
Flåten deres driver ut mot havet.
Av og til kan de som er strandet på en slik flåte,
havne langs kysten av øyer langt unna.
Hvis de er heldige, kan dette paret bli pionerer.
De kan kanskje starte en ny bestand som til slutt blir en ny art...
...som er helt unik.
Jo lenger en øy har vært isolert,
desto mer forskjellige blir dyrene som bor der.
Disse små øyene sør i Europa
er hjemmet til en merkelig og svært sky nebbdinosaur.
Blant ungtrærne finner en Tethyshadros seg mat.
Den er bare en fjerdedel så stor som slektningene på fastlandet,
ikke særlig høyere enn et menneske.
Den kan lete etter mat i den robuste vegetasjonen med et unikt sagtagget nebb.
Jegere, som T. rex, har aldri nådd denne lille øya,
så den bør være et trygt sted for en mor å oppfostre ungene.
Men ikke nødvendigvis.
Hatzegopteryx.
Svære, rovgriske flygeøgler.
Den beste muligheten for å overleve er ved å gjemme seg blant trærne.
Disse små ungene har blitt igjen blant ungtrærne.
Mor og unger har kommet fra hverandre.
Hatzegopteryx er svært intelligente flygeøgler.
Nå som de ikke lenger kan overraske byttet, må de endre taktikk.
De sprer seg utover og prøver å skremme ut ethvert byttedyr.
Det beste ungene kan gjøre, er å holde seg helt stille...
...og ikke løpe.
Disse to er heldige som er tilbake hos moren.
Disse flygeøglene som flyr fra øy til øy får prøve lykken et annet sted.
Nebbdinosaurene kan fortsette å spise.
Madagaskar har vært atskilt
fra Afrikas fastland i 80 millioner år.
Så lenge at de fleste dyrene der er veldig annerledes enn dyr andre steder.
Dette er en Simosuchus.
Den er ikke en dinosaur, men en liten slektning av krokodillen.
En som for det aller meste lever på land,
og som er vegetarianer.
Simosuchus har harde, pansrede kropper som beskytter dem mot angrep fra øyas rovdyr.
De kan ta sjansen på å slappe av...
...av og til.
Majungasaurus er Madagaskars viktigste jeger.
Denne hunnen er blind på ett øye,
og det er derfor vanskelig å jakte, og hun er veldig sulten.
Simosuchus har et nettverk av rømningsveier
som fører dem til hiene under jorden.
Så snart de er inne, stenger de inngangspartiet med sine pansrede rygger.
Denne lille hannen er uheldig.
Men han er ikke hjelpeløs.
Han gjør helomvending og begynner med haleslag og spark.
Jegerens snute er for stor til å komme særlig langt inn.
Men bare for å være på den sikre siden, graver Simosuchus seg lenger inn.
For Majungasaurus er det enda en mislykket jakt.
Simosuchus er ikke det eneste særegne dyret som trives på Madagaskar.
Øya er også hjem for en annen gruppe med svært uvanlige dyr.
Pattedyr.
Dette er en Adalatherium-hunn.
Hun er rundt 60 cm lang.
Men hun er allikevel et av de største pattedyrene hittil.
Hun tilbringer mesteparten av tiden med å finne mat.
I enden av denne tunnelen er det egg...
...en god proteinkilde.
Men hun vil ikke spise disse eggene.
Disse er hennes egne.
Og dette er hennes hule.
Eggene har begynt å klekkes.
Ungenes øyne er ikke åpne ennå,
men de beveger seg instinktivt mot moren for å drikke melk.
Hun produserer den fra svettekjertler på magen,
og foreløpig er den all maten de trenger.
To måneder senere er ungene fire ganger så store.
Moren må spise mye for å kunne produsere nok melk til dem.
Hver natt må hun forlate den trygge hulen for å skaffe seg mat.
Som så mange dyr som graver huler, har hun ikke særlig godt syn.
Hun benytter seg heller av en god hørsel.
Hvis hun hører en fare, holder hun seg helt stille.
Faren er over.
Hun fortsetter å lete etter røtter og frø.
Ungene vokser raskt, og det gjør også appetitten deres.
Hunnen må lete eter mat mesteparten av tiden.
Ungene er ofte alene i flere timer av gangen.
Masiakasaurus.
En jeger som er godt utstyrt til å fange bytter i huler.
Den har lang hals og et smalt hode,
og kan undersøke ethvert hull som kan inneholde mat.
Men jegerne kan også bli jaktet.
Madtsoia, en slange på over sju meter, klemmer byttet til døde.
Dette nabolaget har blitt ganske farlig.
Når det blir natt, fører moren ungene ut av hulen for første gang.
De må holde seg samlet foreløpig.
Helt sør på planeten, på en øy ved Antarktishalvøya,
fører vinteren med seg flere måneder med kulde.
Her er det også nyttig å være en del av en familie.
Et varmekamera avslører en gruppe med varme kropper.
Imperobator.
Jegere.
Som de fleste dinosaurer er de varmblodige.
Men for å holde varmen, trenger de mye mat.
De må derfor nedlegge et bytte omtrent annenhver dag.
Den ferske snøen demper lyden av føttene deres.
De kan bevege seg uoppdaget gjennom skogen for å lete etter byttedyr.
En Morrosaurus.
En planteeter som har det vanskelig på vinteren.
Imperobator spesialiserer seg på slike byttedyr.
Morrosaurus er raskere enn jegerne.
Men de er i overtall.
Imperobators lange fjærkledde hale gir dem en utrolig smidighet.
Jakten har nådd skoggrensen.
Bak den ligger en frossen innsjø, nesten en kilometer bred.
Det åpne landskapet kan gi den raske Morrosaurus en fordel.
Men den frosne bakken er farlig.
Når Imperobator nærmer seg, har den ikke noe valg.
En liten feil, og Morrosaurus får en sjanse til å komme seg unna.
Men siden dette er en øy, vil både jeger og bytte snart møtes igjen.
Enkelte øyer er for små til å fø på store landdyr.
Men besøkende kommer allikevel.
Hatzegopteryx.
Hannen har kommet bærende på et Tethyshadros-kadaver på 18 kg.
Gevinsten etter forrige jakt.
Han er nesten fem meter høy og har et vingespenn på over 9 meter.
Hatzegopteryx er Europas dominerende rovdyr.
Men denne hannen har kommet hit for å vise fram en annen atferd.
Han har laget en utstilling for å vise enhver hunn som flyr over
at han ser etter en make.
Men det kan ta lang tid før han får respons.
Endelig en hunn.
Hun virker interessert, men det er nok nødvendig med mer overtalelse.
Han må være forsiktig.
Ett hakk fra nebbet hennes, og paringstiden er raskt over for ham.
Han må vise at han har gode gener, som ungene vil dra nytte av.
Den døde dinosauren viser at han er en god jeger,
og ved å bære den hit, viser han at han er god til å fly.
Men om hun er imponert, så har hun ikke vist det hittil.
På tide å legge fram nye beviser på hans egnethet.
Hodet løftes for å invitere henne til å nærme seg.
Nå gir hun ham litt oppmuntring.
En synkronisert dans skaper tillit dem imellom.
Enda en hann.
Han er mye yngre, men kan allikevel være en rival.
Da var han kvitt ham.
Katastrofe! Hunnen har dratt.
Han gikk nok glipp av den sjansen.
Hun er tilbake.
Det at han kvittet seg med en rival kan ha vært til hans fordel.
Han fortsetter der han avsluttet tidligere.
En siste påminnelse om hans styrke.
Det er også hans eneste bidrag som far.
Det hele er over på noen sekunder.
Men det er starten på neste generasjon for disse flygende kjempejegerne.
Slike øyer er kanskje små, men som utallige andre rundt om i verden
er de vitne til viktige øyeblikk
i livet til noen av de mest usedvanlige skapningene
på vår forhistoriske planet.
KUNNE STORE FLYGEØGLER VIRKELIG JAKTE PÅ BAKKEN?
Da dinosaurene levde,
ble himmelen dominert av flygende reptiler som vi kaller flygeøgler.
Det fantes over 250 arter...
...og enkelte av dem var enorme.
En av de mest interessante, fordi de er så merkelige, er Azhdarchidae.
Det å prøve å beskrive hvordan en Azhdarchidae ser ut, er vanskelig.
De er like høye som giraffer.
Den har et hode som kanskje er to meter langt og et vingespenn på ti meter.
De er noen av de merkeligste skapningene som jorden har sett.
Til tross for størrelsen var kjempene godt tilpasset å fly.
Så hvorfor tror vi at de jaktet på bakken?
Vingene er laget av en hudmembran
som holdes på plass med en svær fjerde finger.
VINGESPENN
Hudmembranen gikk fra den fjerde fingeren og helt til toppen av bakbeinet.
De var godt tilpasset til å tilbakelegge store distanser,
men de var ikke dyr som kunne snu og sno seg og bevege seg raskt i luften.
Det ville gjort det vanskelig for Azhdarchidae
å fange andre flygende dyr.
De må ha jaktet på en annen måte.
En av de rådende teoriene om hvordan Azhdarchidae fant mat
er at de bruker den merkelige mekanismen hvor de holder munnen åpen.
I dag ser vi at f.eks. saksenebber spiser på den måten.
Det er en latterlig måte å spise på.
Man legger nedre kjeve ned i vannet og krasjer inn i maten.
Halsen er bygd slik at den takler plutselige støt.
Men fossiler viser at Azhdarchidae ikke var tilpasset slik.
De ville med stor sannsynlighet brekke halsen bare ved
å prøve å legge nedre del av kjeven under vann.
Azhdarchidae hadde ingen valg.
Den må ha landet for å finne mat.
Men kunne den gå raskt nok til å jakte?
Forskere trengte beviser for å vite om at de kunne gjøre mer enn å vagge.
Det beviset kommer fra et avtrykk som er 66 millioner år gammelt.
Det største flygeøgle-avtrykket ble laget av en Azhdarchidae.
Det er ikke bare kult å ha, men det forteller oss hvor effektivt de kunne gå.
SØR-KOREA
Sporene viser at de holdt lemmene rett under kroppen,
noe som gjorde dem oppreiste.
Føttene var polstret.
I motsetning til små flygeøgler, ga de lange beina deres dem enorme skritt.
Azhdarchidae ser merkelige ut, men beveger seg effektivt.
Azhdarchidae kombinerer denne effektive gangen
med et kjempelangt storkefjes.
De var nesten sikkert rovdyr
som gikk rundt og bøyde seg for å plukke opp byttedyr.
Vi må huske at strupen var en halv meter bred.
Det er omtrent min skulderbredde.
Vi ville stått på deres meny om de levde i dag.
Flygeøgler ville vært et fryktinngytende syn.
Men disse kjempene var nok enda mer imponerende og skremmende på bakken.
Tekst: Tina Shortland