Dinozauri valdīja pār planētu...
STĀSTA DEIVIDS ATENBORO
...vairāk nekā 150 miljonus gadu.
Tie apdzīvoja gandrīz visus zemeslodes nostūrus
un pēc izskata un auguma bija neiedomājami daudzveidīgi.
Daži bija patiešām neparasti.
Nu mēs zinām: karaliskais tiranozaurs bija izcils peldētājs,
velociraptori bija viltīgi, spalvām klāti mednieki
un dažiem dinozauriem bija ļoti savāda uzvedība.
Bet gandrīz katru dienu tiek izdarīti jauni atklājumi,
kas mums sniedz vairāk zināšanu par dzīvi uz šīs planētas pirms 66 miljoniem gadu.
Šoreiz seriālā Prehistoric Planet
pastāstīsim par jauniem dzīvniekiem
un sniegsim jaunu ieskatu viņu partnera meklējumos,
grūtībās, ar ko nākas saskarties, audzinot mazuļus,
un viņu titāniskajās cīņās.
Dodieties ceļojumā uz laiku, kad daba izpaudās visā krāšņumā!
Seriāls Prehistoric Planet 2.
SALAS
Upes grīva Dienvideiropā pirms 66 miljoniem gadu.
Pēc tropiskās vētras lejup pa straumi peld drazas.
Un starp citiem vētras postījumiem - no zemes atrauti veģetācijas plosti.
Nogurušam pterozauram šī varētu būt patīkama atpūtas vieta...
bet tā nebūt nav droša.
Milzīgs mozazaurs, nāvējošs zemūdens mednieks,
meklē viegli iegūstamu maltīti.
Tādu kā šis mazais dinozaurs zalmokss.
Te palikt ir pārāk riskanti.
Viņam vajag lielāku plostu, un ātri.
Neatliek nekas cits kā uz to aizpeldēt.
Viņš šeit nav pirmais.
Vēl viens vētras upuris.
Mātīte.
Viņu plosts aizdreifē jūrā.
Dažkārt šādi plosti ar dzīvniekiem
tiek izskaloti tālu salu krastos.
Ja šim pārim paveiksies, viņi varētu dibināt jaunu koloniju.
Un varbūt likt pamatus jaunai populācijai, kas ar laiku kļūtu par jaunu sugu...
kas nelīdzinātos nevienai citai.
Jo ilgāk kāda sala ir izolēta,
jo atšķirīgāki var kļūt dzīvnieki, kas tajā mīt.
Šīs Dienvideiropas mazās saliņas
apdzīvo dīvaini, diezgan kautrīgi hadrozauri.
Šajā priežu jaunaudzē barojas tetishadrs.
Būdams četras reizes mazāks par saviem milzu radiniekiem kontinentā,
tas nav garāks par cilvēku.
Ar īpašo rievoto purnu tas var nokost cietos augus.
Tādi mednieki kā karaliskais tiranozaurs šo mazo saliņu nekad nav sasnieguši,
tāpēc tai vajadzētu būt drošai vietai, kur mātei audzināt atvases.
Tomēr tā nav.
Hacegopteriksi.
Milzīgi plēsīgie pterozauri.
Vislabākais patvērums ir zem augstāko koku lapotnes.
Šie mazuļi ir palikuši jaunaudzē.
Māte un viņas atvases ir šķirti.
Hacegopteriksi ir ļoti saprātīgi pterozauri.
Pārsteiguma elements ir zudis, tāpēc viņi maina taktiku.
Izretojušies pa visu klajumu,
viņi cenšas iztrenkāt medījumu, kas joprojām varētu būt tur.
Mazuļiem prātīgāk ir palikt pilnīgi nekustīgiem...
nevis bēgt.
Šiem abiem paveicas atkal būt kopā ar māti.
Salu apciemojušie pterozauri aizlido izmēģināt laimi citur.
Hadrozauri var turpināt baroties.
Madagaskaras sala ir nošķirta
no Āfrikas kontinenta jau 80 miljonus gadu.
Tik ilgi, ka tagad vairums tās dzīvnieku ļoti atšķiras
no tiem, kas sastopami citur.
Šis ir simozuks.
Tas nav dinozaurs, bet gan miniatūrs krokodilu radinieks.
Tas dzīvo gandrīz tikai uz sauszemes
un ir veģetārietis.
Simozukiem ir izturīgs, bruņām klāts rumpis, kas tos pasargā
no salas plēsēju uzbrukumiem.
Tāpēc tie var riskēt un nedomāt par piesardzību...
Reizēm.
Majungazaurs, Madagaskaras varenākais plēsējs.
Šī konkrētā mātīte ar vienu aci ir akla,
tāpēc viņai grūti kaut ko nomedīt, un tagad viņa ir ļoti izsalkusi.
Simozukiem ir bēgšanas ceļu tīkls,
kas ved uz viņu pazemes alām.
Ielīduši iekšā, tie ar bruņām klāto muguru bloķē ieeju.
Šim mazajam tēviņam neveicas.
Bet viņš nav bezpalīdzīgs.
Atmuguriski uzbrukumi, astes vēzieni un agresīvi spērieni.
Mednieka purns ir pārāk plats, lai iesniegtos ļoti dziļi.
Bet simozuks drošības pēc ierokas vēl dziļāk.
Majungazauram vēl vienas medības ir beigušās ar neveiksmi.
Simozuki nav vienīgie savādie radījumi, kas evolucionējuši Madagaskarā.
Šai salā mīt vēl kāda ļoti neparastu dzīvnieku grupa.
Zīdītāji.
Šī ir adalatēriju mātīte.
Viņa ir nepilnus 60 centimetrus gara,
taču pagaidām lielāki zīdītāji par šiem vēl nav evolucionējuši.
Lielāko daļu nomoda laika viņa pavada, meklējot pārtiku.
Šīs ejas galā ir olas...
potenciāls barojošu olbaltumvielu avots.
Taču šo dējumu viņa neēd.
Tās ir viņas pašas olas.
Un šī ir viņas ala.
Olas sāk šķilties.
Tikko izšķīlušos mazuļu acis vēl nav atvērušās,
bet tie instinktīvi virzās pie mātes, lai barotos ar pienu.
Viņa to izdala no modificētiem sviedru dziedzeriem uz vēdera,
un pagaidām cita pārtika mazuļiem nav nepieciešama.
Pēc diviem mēnešiem mazuļi ir vairāk nekā četras reizes lielāki.
Lai saražotu pietiekami daudz piena,
mātei pašai ir kārtīgi jāēd.
Tāpēc katru nakti viņai drošais midzenis ir jāpamet, lai barotos.
Viņas redze, līdzīgi kā daudziem alu dzīvniekiem,
nav īpaši laba.
Tā vietā viņa paļaujas uz savu aso dzirdi.
Un, sadzirdot kaut ko, kas varētu būt bīstams,
viņa sastingst.
Briesmas garām.
Viņa turpina meklēt zemē saknes un sēklas.
Mazuļi strauji aug, tāpat kā viņu ēstgriba.
Tagad mātītei pārtika jāmeklē gandrīz nepārtraukti.
Tāpēc viņas mazuļi paliek neapsargāti stundām ilgi.
Mašiakazaurs.
Mednieks.
Un tāds, kas īpaši labi iemanījies medīt alu iemītniekus.
Ar garo kaklu un šauro galvu
tas var izpētīt jebkuru caurumu, kurā varētu slēpties maltīte.
Taču arī mednieki paši var kļūt par medījumu.
Madsoja, gandrīz septiņarpus metrus gara čūska, saspiež savu laupījumu līdz nāvei.
Šī apkaime ir kļuvusi diezgan bīstama.
Iestājoties naktij, māte savas atvases pirmo reizi izved laukā no alas.
Vismaz pagaidām viņiem jāturas cieši kopā.
Planētas pašos dienvidos, Antarktīdas pussalas salās,
līdz ar ziemu iestājas mēnešiem ilgs sals.
Arī šeit ir izdevīgi būt piederīgam ģimenei.
Termokamera parāda kvēlojošu ķermeņu kamolu.
Imperobatori.
Mednieki.
Tāpat kā vairums dinozauru, arī šie ir siltasiņu dzīvnieki.
Bet, lai saglabātu siltumu, tiem vajag daudz barības.
Tāpēc tiem ik pēc dažām dienām jācenšas kaut ko nomedīt.
Svaigais sniegs apslāpē soļu troksni,
ļaujot tiem nepamanītiem pārvietoties pa mežu, meklējot medījumu.
Morozaurs.
Augēdājs, kam ziema neizbēgami ir ļoti grūts laiks.
Imperobatori ir iemanījušies medīt tieši šādus dzīvniekus.
Morozaurs ir ātrāks par saviem vajātājiem.
Bet mednieku ir vesels bars.
Garspalvainās astes imperobatoriem piešķir izcilas manevrēšanas spējas.
Pakaļdzīšanās jau sasniegusi pašu meža malu.
Tālāk ir nepilnu kilometru plats aizsalis ezers.
Šādā klajā vietā morozauram, kas ir ātrāks, varētu būt priekšrocība.
Bet sasalusī virsma nav droša.
Imperobatori tuvojas, tāpēc izvēles īsti nav.
Aplams solis.
Morozaurs izmanto izdevību aizmukt no plēsējiem.
Bet šī ir sala,
tāpēc mednieki un medījums gandrīz noteikti satiksies atkal.
Dažas salas ir tik mazas,
ka uz tām nav lielu sauszemes iemītnieku.
Tomēr tās apmeklē ciemiņi.
Hacegopterikss.
Šis tēviņš ir atlidojis, nesot gandrīz 20 kilogramus smagu tetishadra ķermeni.
Neseno medību guvumu.
Viņš ir četrarpus metrus garš, spārnu plētums - vairāk nekā deviņi metri.
Hacegopteriksi ir Eiropas varenākie plēsēji.
Taču šis tēviņš šeit ieradies, lai atklātu citu sava rakstura šķautni.
Viņš ir iekārtojis vietu, lai pāri lidojošajām mātītēm būtu skaidrs,
ka viņš meklē partneri.
Taču atbildi var nākties gaidīt ļoti ilgi.
Beidzot. Mātīte.
Viņa šķiet ieinteresēta,
taču varbūt vēl mazliet jāpārliecina.
Un viņam ir jābūt uzmanīgam.
Ar vienu precīzu knābja cirtienu
mātīte viņa pārošanās sezonai ātri vien pieliktu punktu.
Tēviņam ar savu izturēšanos ir jāparāda, ka viņam ir labi gēni,
ko viņas pēcnācējiem būtu labi mantot.
Beigtais dinozaurs apliecina, ka viņš ir labs mednieks,
un tā atnešana uz šejieni ir pierādījusi, ka viņš ir spēcīgs lidotājs.
Bet, ja tas uz viņu ir atstājis iespaidu, viņa to neizrāda. Pagaidām.
Laiks sniegt jaunus pierādījumus, ka viņš ir īstais.
Paceltā galva ir aicinājums pienākt tuvāk.
Nu viņa sāk izturēties mazliet atzinīgāk.
Saskanīga deja rada savstarpēju uzticēšanos.
Cits tēviņš.
Viņš ir daudz jaunāks, bet tik un tā varētu būt sāncensis.
Viņš ir padzīts.
Tavu nelaimi! Mātīte ir prom.
Šī iespēja varētu būt zaudēta.
Viņa ir atpakaļ.
Potenciālā sāncenša padzīšana pat varētu būt vēl viens punkts viņa labā.
Viņš turpina no vietas, kur pārtrauca.
Pēdējais atgādinājums par viņa spēku.
Un šis ir viņa, kā tēva, vienīgais ieguldījums.
Pēc dažām sekundēm viss ir galā.
Bet tas ir šo milzīgo lidojošo mednieku nākamās paaudzes sākums.
Šīs mazās salas,
tāpat kā neskaitāmas citas visā pasaulē,
ir liecinieces izšķirošiem brīžiem
dažu neparastāko radījumu dzīvē
uz aizvēsturiskās planētas.
PREHISTORIC PLANET: AIZKADRI
VAI MILZU PTEROZAURI TIEŠĀM VARĒJA MEDĪT UZ ZEMES?
Dinozauru laikos
debesīs dominēja lidojošie rāpuļi pterozauri.
Bija vairāk nekā 250 sugu,
un dažu sugu dzīvnieki bija milzīgi.
Vieni no interesantākajiem, jo tie ir visdīvainākie,
ir pterozauri aždarhidi.
DR. MARKS VITONS
Un ir ļoti grūti aprakstīt, kā pterozaurs aždarhids izskatījās.
Tie bija tikpat gari kā žirafes.
To galva varēja būt divus metrus gara. Spārnu plētums - desmit metri.
Vienas no dīvainākajām radībām, kas jebkad attīstījušās uz Zemes.
Par spīti lielajam augumam, šie milži bija labi lidotāji.
Tad kāpēc mēs uzskatām, ka tie medīja uz zemes?
Aždarhida spārns ir ādas membrāna...
DR. DARENS NAIŠS
...kas turas tikai pie ļoti gara ceturtā pirksta.
AŽDARHIDU SPĀRNU PLĒTUMS
Šī ādas membrāna stiepās no milzīgā ceturtā pirksta gala
līdz pat pakaļkājas galam.
Aždarhidi bija izcili piemērojušies lielu attālumu nolidošanai,
taču šie dzīvnieki nebija no tiem, kas šaudās šurpu turpu
un lidojuma laikā veic asas kustības.
Tātad aždarhidiem būtu bijis grūti
noķert citus lidojošos dzīvniekus.
Acīmredzot tie medīja citādi.
Viena no izplatītākajām idejām ir tā, ka aždarhidi, iespējams, barojās,
izmantojot dīvainu barības meklēšanas metodi - smelšanu.
Mūsdienās šādi barojas tādi putni kā Amerikas smēlējzīriņš.
Neiedomājami smieklīgs veids, kā tikt pie barības.
Tie burtiski iegremdē apakšžokli ūdenī
un ietriecas barībā.
Smēlējzīriņu kakls spēj absorbēt pēkšņus triecienus.
Taču fosilijas atklāj, ka aždarhidiem šādu pielāgojumu nebija.
Patiesībā tie gandrīz noteikti lauztu kaklu tikai no pretestības,
ja censtos lidot ar apakšžokli ūdenī.
Un aždarhidiem nebija izvēles.
Barība bija jāmeklē uz zemes.
Bet vai tie spēja staigāt pietiekami ātri, lai medītu?
Zinātniekiem bija vajadzīgs pierādījums, lai pārliecinātos,
ka tie spēja ko vairāk nekā tikai gāzelēties.
Šāds pierādījums ir 66 miljonus gadu seni pēdu nospiedumi.
Lielāko pterozauru pēdu taku pasaulē
ir ieminis milzīgs staigājošs aždarhids.
Tas nav tikai foršs atradums.
Tas sniedz informāciju par to, cik efektīvi tie staigāja.
DIENVIDKOREJA
Šīs pēdas liecina,
ka tie turēja ekstremitātes tieši zem ķermeņa,
ieņemot vertikālu stāju.
To pēdas klāja spilventiņi.
Un atšķirībā no mazajiem pterozauriem
tie ar savām garajām kājām spēra milzīgus soļus.
Lai gan aždarhidi izskatījās savādi,
tie gāja ļoti efektīvi.
Aždarhidu priekšrocība bija šī spēja staigāt pa zemi
un milzīgā galva ar knābi kā stārķim.
Tie gandrīz noteikti bija plēsēji,
kas staigāja apkārt, ar knābi ķerdami dzīvniekus.
Mums jāatceras,
ka viņu rīkle bija pusmetru plata.
Divtik plata kā mani pleci.
Mēs būtu šo radību ēdienkartē, ja tās dzīvotu mūsdienās.
Pterozauri debesīs būtu skats, kas iedveš bijību.
Taču vēl iespaidīgāki un biedējošāki šie milži bija uz zemes.
Tulkojusi Aija Apse