Dinozaurai viešpatavo planetoje...
DEIVIDAS ATENBOROU PRISTATO
...daugiau nei 150 milijonų metų.
Jie gyveno kone visuose žemės kampeliuose
ir buvo įvairiausių dydžių bei formų.
Kai kurie iš jų buvo išties nepaprasti.
Žinome, kad tireksas buvo stiprus plaukikas,
velociraptoriai buvo klastingi, plunksnuoti medžiokliai,
o kai kurie dinozaurai elgdavosi itin keistai.
Tačiau kone kasdien atrandama kažkas naujo,
ir mes vis daugiau sužinome apie gyvybę šioje planetoje prieš 66 mln. metų.
Šįkart „Prehistoric planet“ seriale
parodysime naujus gyvūnus...
ir pristatysim naujas įžvalgas apie jų partnerių paieškas,
apie iššūkius, kylančius auginant šeimą...
ir jų titaniškas kovas.
Keliaukime į laiką, kai gamta surengė įspūdingiausią pasirodymą.
Žiūrite „Prehistoric Planet 2“.
SALOS
Upės žiotys pietinėje Europoje prieš 66 milijonus metų.
Po tropinės audros pasroviui plaukia visokios nuolaužos.
Tarp nuolaužų - su žemėmis išrautų augalų plaustai.
Išvargusiam pterozaurui šis plaustas gali tapti svetinga poilsio vieta...
bet toli gražu ne saugia.
Didžiulis mozazauras, mirtinai pavojingas povandeninis medžiotojas,
ieško lengvo grobio.
Kaip šis mažas dinozauras Zalmoxes.
Likti čia pernelyg pavojinga.
Jam reikia didesnio plausto, ir skubiai.
Nėra pasirinkimo, teks plaukti.
Jis atplaukė ne pirmas.
Dar vienas į krantą išmestas dinozauras.
Patelė.
Jų plaustas juda link jūros.
Kartais išsigelbėjusieji ant tokių plaustų
yra nuplukdomi į tolimų salų pakrantes.
Jei jiems labai pasiseks, ši pora gali tapti pirmaisiais kolonistais.
Ir duoti pradžią naujai populiacijai, kuri ilgainiui virs nauja rūšimi...
nepanašia į anksčiau matytąsias.
Kuo ilgiau sala buvo izoliuota,
tuo labiau gali skirtis jos gyventojai gyvūnai.
Šios salelės pietinėje Europoje
tapo keisto, gan drovaus hadrozauro namais.
Tarp jaunų pušaičių ganosi Tethysadros.
Siekiantis vos ketvirtį milžiniškų pusbrolių žemyne dydžio,
jis ne aukštesnis už žmogų.
Unikaliu dantytu snapu jis gali naršyti po kietą augaliją.
Tokie medžiotojai kaip tireksai nėra pasiekę šios salelės,
todėl čia turėtų būti saugu motinai auginti savo jauniklius.
Bet nebūtinai.
Hatzegopteryx.
Milžiniški plėšrūs pterozaurai.
Didžiausia tikimybė išsigelbėti - pasislėpti po aukštesnių medžių šakomis.
Mažieji jaunikliai buvo palikti tarp jaunų medelių.
Motina ir jaunikliai - atskirti.
Hatzegopteryx yra labai protingi pterozaurai.
Dabar, kai užklupti netikėtai nebepavyks, jie pakeičia taktiką.
Išsiskleidę proskynoje
jie bando išbaidyti grobį, kuris galėjo ten likti.
Jaunikliams geriausia būtų nė nekrustelėti...
ir nebėgti.
Šiems dviem pasisekė grįžti pas motiną.
Po salas keliaujantys pterozaurai patraukia mėginti laimės kitur.
Hadrozaurai gali toliau ėsti.
Madagaskaro sala atsiskyrė
nuo Afrikos žemyno prieš 80 milijonų metų.
Taip seniai, kad dabar dauguma jos gyvūnų labai skiriasi
nuo tų, kurie aptinkami kitur.
Čia Simosuchus.
Jis - ne dinozauras, o miniatiūrinis krokodilų giminaitis.
Tas, kuris gyvena praktiškai vien sausumoje
ir yra išskirtinai vegetaras.
Simosuchus turi kietus, šarvuotus kūnus, saugančius nuo
salos plėšrūnų antpuolių.
Todėl jie gali surizikuoti atsipalaiduoti...
kartais.
Majungazauras, geriausias Madagaskaro medžiotojas.
Ši patelė viena akimi akla,
todėl jai sunku ką nors sumedžioti, tad dabar ji labai alkana.
Simosuchus turi pabėgimo kelių tinklą,
vedantį į jų požeminius urvus.
Viduje jie užremia įėjimą savo šarvuotomis nugaromis.
Šiam mažam patinui nesiseka.
Tačiau jis nėra bejėgis.
Atakos atbulomis, smūgiai uodega ir agresyvūs spyriai.
Medžiotojos snukis per platus, kad labai giliai įlįstų.
Bet dėl saugumo Simosuchus įsikasa dar giliau.
Majungazauro patelei dar viena medžioklė baigėsi nesėkme.
Simosuchus - ne vienintelė evoliucijos keistenybė Madagaskare.
Saloje gyvena dar viena itin keistų gyvūnų grupė.
Žinduoliai.
Čia - Adalatherium patelė.
Jos ilgis nesiekia 60 cm.
Nepaisant to, ji - viena iš didžiausių jau išsivysčiusių žinduolių.
Didžiąją dalį laiko, kai nemiega, ji praleidžia ieškodama maisto.
Tunelio gale guli kiaušiniai...
maistingas baltymų šaltinis.
Tačiau šių kiaušinių ji neėda.
Tai jos pačios kiaušiniai.
Ir čia - jos urvas.
Iš kiaušinių ima ristis jaunikliai.
Jų akys dar neatsivėrusios,
bet instinktyviai jie traukia link motinos pažįsti pieno.
Pieną gamina pakitusios motinos prakaito liaukos ant pilvo,
kol kas jokio kito maisto jiems nereikia.
Po dviejų mėnesių jaunikliai paauga keturgubai.
Tam, kad prigamintų užtektinai pieno,
motina pati privalo daug ėsti.
Todėl kasnakt ji turi palikti saugų guolį, kad paėstų.
Jos regėjimas, kaip ir daugumos rausiančiųjų gyvūnų,
nėra labai geras.
Vietoj to ji kliaujasi aštria klausa.
Ir jei išgirsta ką nors, kas galėtų būti pavojinga,
ji sustingsta.
Pavojaus išvengta.
Ji pratęsia šaknų ir sėklų paiešką žemėje.
Jaunikliai greitai auga, jų apetitas - taip pat.
Patelė dabar kone nuolatos turi ieškoti maisto.
Todėl jaunikliai paliekami nesaugomi ištisas valandas.
Masiakasaurus.
Medžiotojas.
Ypač gerai prisitaikęs rausiančiųjų gyvūnų medžioklei.
Turėdamas ilgą kaklą ir siaurą galvą,
jis gali ištirti visas skyles, kuriose gali būti maisto.
Tačiau medžiotojai gali patys virsti grobiu.
Madtsoia, kone 8 m ilgio gyvatė, mirtinai suspaudžia grobį.
Ši teritorija tapo gan pavojinga.
Atėjus nakčiai motina pirmą kartą išsiveda jauniklius iš urvo.
Bent kol kas jie turi laikytis drauge.
Tolimuose planetos pietuose, Antarktidos pusiasalio salose,
žiemą ištisus mėnesius laikosi itin žema temperatūra.
Čia taip pat pravarčiau yra būti šeimos dalimi.
Termovizorius parodo į krūvą susispietusius švytinčius kūnus.
Imperobator.
Medžiotojai.
Kaip ir dauguma dinozaurų, jie - šiltakraujai.
Bet tam, kad nesušaltų, jiems reikia daug ėdesio.
Todėl jie privalo ką nors sumedžioti kas kelias dienas, jei tik gali.
Šviežiai iškritęs sniegas prislopina jų žingsnius,
todėl jie gali nesusekti klajoti po mišką, ieškodami grobio.
Morrosaurus.
Žolėdis, kuriam žiema neišvengiamai tampa sunkmečiu.
Imperobators įgudę medžioti tokį grobį.
Morrosaurus yra greitesnis už persekiotojus.
Tačiau jų gerokai daugiau.
Imperobators ilgaplunksnės uodegos suteikia jiems išskirtinio manevringumo.
Jie nusivijo auką iki pat miško pakraščio.
Toliau - kone kilometro pločio užšalęs ežeras.
Tuščioje, atviroje erdvėje greitesnis Morrosaurus galėtų įgyti pranašumą.
Tačiau užšalęs paviršius - nepatikimas.
Imperobator artėjant, jis neturi, iš ko rinktis.
Vienas klaidingas žingsnis.
Morrosaurus gauna šansą pasprukti iš grobuonies nagų.
Tačiau čia - sala,
todėl medžiotojai ir jų medžiojamas grobis dar tikrai susitiks.
Kai kurios salos tokios mažos,
kad jose nėra didelių sausumos gyventojų.
Nepaisant to, jos vis tiek gali sulaukti lankytojų.
Hatzegopteryx.
Šis patinas atkeliavo, nešinas 18 kg Tethysadros gaišena.
Ką tik sumedžiotas grobis.
Jis maždaug 5 metrų ūgio, jo ištiestų sparnų ilgis - virš 9 metrų.
Hatzegopteryx yra pavojingiausi Europos plėšrūnai.
Tačiau šis patinas atvyko čia atskleisti kitos charakterio pusės.
Jis sukūrė vaizdinį įrodymą pro šalį skrendančioms patelėms,
kad ieško partnerės.
Tačiau jam gali tekti labai ilgai laukti atsako.
Pagaliau. Patelė.
Ji atrodo susidomėjusi,
bet ją dar reikia įtikinti.
Ir jis privalo būti atsargus.
Vienas taiklus patelės smūgis snapu
greitai užbaigtų visą poravimosi sezoną.
Jo kūrinys turi parodyti, kad jis turi gerus genus,
kuriuos pravartu būtų paveldėti jos jaunikliams.
Nudaigotas dinozauras byloja, jog jis - geras medžiotojas,
o atnešęs jį čia įrodė, jog turi stiprius sparnus.
Tačiau, jei patelei tai ir padarė įspūdį, ji kol kas neišsiduoda.
Metas pateikti naujų tinkamumo įrodymų.
Pakėlęs galvą jis kviečia patelę prisiartinti.
Dabar ji truputį jį padrąsina.
Sinchronizuotas šokis sukuria pasitikėjimą.
Dar vienas patinas.
Jis daug jaunesnis, bet vis tiek gali tapti varžovu.
Su juo susitvarkyta.
Katastrofa. Patelė išėjo.
Gali būti, kad jis neteko progos.
Ji grįžo.
Nuvijęs potencialų varžovą jis galimai pelnė dar vieną tašką.
Jis pratęsia nuo ten, kur baigė.
Paskutinį kartą primena savo jėgą.
Tai - vienintelis jo indėlis į tėvystę.
Viskas baigiasi vos per kelias sekundes.
Tačiau buvo pradėta nauja šių gigantiškų skraidančių medžiotojų karta.
Tokios salos gali būti mažos,
bet kaip ir daugybė kitų visame pasaulyje,
jos tampa svarbiausių akimirkų
keisčiausių padarų gyvenimuose liudininkėmis
„Prehistoric Planet“ seriale.
„PREHISTORIC PLANET“ ATSKLEIDĖ
AR MILŽINIŠKI PTEROZAURAI TIKRAI GALI MEDŽIOTI ANT ŽEMĖS?
Dinozaurų laikais
danguje viešpatavo skraidantys driežai, vadinami pterozaurais.
Buvo virš 250 rūšių...
kai kurie iš jų buvo milžiniški.
Vieni iš įdomiausių, nes jie - keisčiausi,
yra Azhdarchid pterozaurai.
DR. MARKAS VITONAS PALEO-MENININKAS IR PALEONTOLOGAS
Pamėginti apibūdinti,
į ką panašus Azhdarchid pterozauras, yra labai sunku.
Jie aukšti kaip žirafos.
Jų galvos galėjo būti dviejų metrų ilgio,
išskleisti sparnai - dešimties metrų.
Jie - vieni keisčiausių padarų, kada nors išsivysčiusių Žemėje.
Nepaisant dydžio, šie milžinai buvo prisitaikę skraidyti.
Tai kodėl manome, kad jie medžiojo ant žemės?
Azhdarchid sparnas - tai odos membrana...
DR. DARENAS NAIŠAS PAGR. MOKSLINIS KONSULTANTAS
...kurią išlaiko vien peraugęs ketvirtasis pirštas.
AZHDARCHIDAE SPARNŲ ILGIS
Ši odos membrana tęsėsi nuo milžiniško ketvirtojo piršto galiuko
iki pat užpakalinės kojos galo.
Azhdarchids buvo puikiai prisitaikę įveikti didelius atstumus,
bet jie nebuvo tokie gyvūnai, kurie kraiposi, sukiojasi
ir mikliai nardo skrisdami.
Dėl to Azhdarchids būtų buvę sunku
sugauti kitus skraidančius gyvūnus.
Jie turėjo medžioti kitaip.
Viena labiausiai paplitusių versijų, kaip maitinosi Azhdarchid pterorauzai,
teigia, kad jie pasitelkdavo keistą ėdesio būdą, vadinamą „nugriebimu“.
Šiuo metu taip maitinasi juodieji žirkliasnapiai.
Tai absurdiškiausias maitinimosi būdas, kokį galite įsivaizduoti.
Apatinis žandikaulis tiesiogine prasme yra stumiamas vandeniu
ir atsitrenkia į maistą.
Žirkliasnapio kaklas pritaikytas atlaikyti staigius smūgius.
Tačiau fosilijos rodo, kad Azhdarchids nebuvo taip prisitaikę.
Tiesą sakant, jie būtų neabejotinai nusilaužę sprandus, vien pabandę
stumti apatinį žandikaulį vandeniu.
Azhdarchid neturėjo pasirinkimo.
Jis turėjo nusileisti ant žemės ieškoti maisto.
Bet ar jis išties taip greitai vaikščiojo, kad galėtų medžioti?
Mokslininkams reikėjo įrodymų, kad įsitikintų,
jog šie gyvūnai galėjo ne tik krypuoti.
Įrodymus pateikia 66 mln. metų senumo pėdsakai.
Didžiausius pterozaurų pėdsakus pasaulyje
paliko vaikštantis milžinas Azhdarchid.
Tai ne tik šaunus radinys,
bet jis mums labai daug atskleidžia, kaip puikiai jie mokėjo vaikščioti.
PIETŲ KORĖJA
Šie pėdsakai rodo,
kad kojas jie laikydavo tiesiai po kūnu,
todėl stovėdavo išsitiesę.
Jų pėdos buvo su pagalvėlėmis.
Skirtingai nei mažų pterozaurų,
jų kojos buvo ilgos, tad ir žingsniai buvo milžiniški.
Nors Azhdarchids atrodo keistai,
jie juda labai greitai.
Azhdarchids suderino puikų gebėjimą vaikščioti žeme
su masyvia, gandrą primenančią galva.
Jie neabejotinai buvo plėšrūnai,
kurie vaikščiodavo ir pagriebdavo gyvūnus nulenkę galvą.
Tačiau turime prisiminti,
kad šio padaro gerklė yra pusmetrio pločio.
Maždaug kaip mano pečiai.
Jei šie padarai šiandien gyventų, būtume jų meniu dalis.
Pterozaurų vaizdas danguje turėjo įkvėpti baimingą pagarbą.
Tačiau šie milžinai buvo dar įspūdingesni ir baisesni ant žemės.
Išvertė Sandra Siaurodinė