A dinoszauruszok uralták a bolygót...
DAVID ATTENBOROUGH BEMUTATJA
...több mint 150 millió évig.
A földgolyó szinte minden szegletét elfoglalták,
és majdnem mindenhová eljutottak minden elképzelhető formában és méretben.
Néhányuk igazán kivételes volt.
Azt már tudjuk, hogy a T.-rex kiváló úszó,
a Velociraptor ravasz, tollas vadász volt,
és hogy néhány dinoszaurusz igencsak furcsa viselkedéssel bírt.
De szinte mindennap új felfedezéseket tesznek,
amelyek még többet árulnak el bolygónk 66 millió évvel ezelőtti életéről.
A Prehisztorikus bolygóban ezúttal
új állatokat mutatunk be...
...és új szemszögből pillantunk be a párkeresésükbe...
...a családalapítással járó kihívásaikba...
...és a titáni csatáikba.
Utazás egy időbe, amikor a természet a leglátványosabb arcát mutatta.
Ez a Prehisztorikus bolygó 2.
PREHISZTORIKUS BOLYGÓ 2.
SZIGETEK
Folyótorkolat Dél-Európában 66 millió évvel ezelőtt.
Egy trópusi vihar következményeként törmelék sodródik lefelé a folyón.
És a törmelékkel a szárazföldről leszakadt növénytutajok is úsznak.
Ez itt egy kimerült pteroszaurusz számára maga lehet az áhított pihenőhely...
...de messze nem biztonságos.
Egy hatalmas moszaszaurusz, egy halálos víz alatti vadász,
könnyű préda után kutat.
Például egy ilyen kis Zalmoxes után.
Itt maradni túl kockázatos.
Nagyobb tutaj kell, méghozzá gyorsan.
Nincs más választása, oda kell úsznia.
Nem ő itt az első.
Egy másik hajótörött.
Egy nőstény.
Tutajuk a tenger felé sodródik.
Olykor az ilyen tutajok hajótöröttjei
távoli szigetek partjaira sodródnak.
Ha nagyon szerencsések, ez a pár úttörővé válhat.
És új populációt alapíthatnak, ami végül egy olyan új fajjá válik...
amelyhez hasonlót még nem láttunk.
Minél tovább van egy sziget elzárva,
annál különbözőbbekké válhatnak az ott élő állatok.
Ezek a kis dél-európai szigetek
adnak otthont egy különös, ám igencsak félénk hadroszaurusznak.
Ezek között a fenyőfacsemeték között táplálkozik egy Tethyshadros.
Csak negyedakkora, mint a szárazföldi óriási rokonai,
nem magasabb egy embernél.
Egyedi, recézett csőrével a szívós növényzetben is képes táplálékot keresni.
Az olyan vadászok, mint a T.-rex, képtelenek eljutni erre a kis szigetre,
szóval elvileg biztonságosnak kéne lennie az anyák számára az utódneveléshez.
De nem feltétlenül.
Egy Hatzegopteryx.
Hatalmas ragadozó pteroszauruszok.
A legjobb esély a menekülésre a magasabb fák lombkoronája alatt van.
Ezeket a kis borjakat hátrahagyták a facsemeték között.
Az anya és a kicsinyek különváltak.
A Hatzegopteryxek nagyon intelligens pteroszauruszok.
Most, hogy oda a meglepetés ereje, taktikát váltanak.
Szerte a tisztáson szétszóródva
megpróbálnak minden zsákmányt kihajtani, ami még ott lehet.
A fiatalok egyetlen reménye, hogy teljesen mozdulatlanok maradnak...
...és nem menekülnek.
Ez a kettő szerencsés, hogy újra az anyjával lehet.
A szigetre beugró pteroszauruszok mennek, hogy máshol próbáljanak szerencsét.
A hadroszauruszok folytathatják a táplálkozást.
Madagaszkár szigete 80 millió éve
vált le az afrikai szárazföldről.
Olyan régen, hogy ma már a legtöbb állat nagyon különbözik azoktól,
amelyeket bárhol máshol találhatunk.
Ez egy Simosuchus.
Nem dinoszaurusz, hanem a krokodil kistermetű rokona.
Szinte kizárólag a szárazföldön él,
és szigorúan vegetáriánus.
A Simosuchus testét kemény páncélzat óvja
a sziget ragadozóinak támadásaitól.
Ezért megkockáztathatják, hogy felhagyjanak az éberséggel...
...olykor.
A Majungasaurus Madagaszkár csúcsragadozója.
Ez a nőstény egyed fél szemére vak,
ezért nehezére esik zsákmányt ejteni, így aztán most nagyon éhes.
A Simosuchusoknak egész menekülésiútvonal-hálózatuk van,
amely visszavezet a föld alatti üregeikbe.
Amint az üregekbe érnek, elzárják a bejáratot erősen páncélozott hátukkal.
Ennek a kis hímnek nincs szerencséje.
De nem tehetetlen.
Tolatva támad, csapkod a farkával és agresszíven rugdos.
A vadász orra túl széles, hogy messzire beérjen vele.
De a biztonság kedvéért a Simosuchus még mélyebbre ás.
A Majungasaurus számára újabb vadászat végződött kudarccal.
Nem a Simosuchus az egyetlen evolúciós furcsaság, amely Madagaszkáron él.
A sziget egy másik nagyon szokatlan állatcsoportnak is otthont ad.
Emlősöknek.
Ez egy nőstény Adalatherium.
Kevesebb mint 60 centi hosszú.
De még így is az egyik legnagyobb emlős, ami eddig kifejlődött.
Az ébren töltött ideje nagy részét élelemkereséssel tölti.
Ennek az alagútnak a végén tojások vannak...
...melyek gazdag fehérjeforrások lehetnek.
Ám ezt a fészekaljat nem eszi meg.
Ezek a saját tojásai.
És ez a kotorékja.
A tojások kezdenek kikelni.
A kikelt kicsinyek szeme még nem nyílt ki,
de ösztönösen elindulnak az anyjuk felé, hogy tejet kapjanak.
A tejet az anya hasán található módosult verejtékmirigyek termelik,
és egyelőre ez minden táplálék, amire szükségük van.
Két hónap elteltével a kölykök több mint négyszeresükre nőnek.
Hogy elég teje termelődjön,
az anyának rengeteget kell ennie.
Így minden este el kell hagynia a kotorék biztonságát, hogy táplálkozhasson.
Látása, a legtöbb kotoréklakó állatéhoz hasonlóan,
nem túl kifinomult.
Inkább éles hallására hagyatkozik.
És ha olyasmit hall, ami veszélyes lehet,
tökéletesen mozdulatlan marad.
A baj elkerülve.
Folytatja a földben rejtőző gyökerek és magok keresgélését.
A kölykök gyorsan nőnek, csakúgy, mint az étvágyuk.
A nősténynek most már szinte megállás nélkül élelem után kell kutatnia.
Így a kölykei órákra őrizetlenül maradnak.
Egy Masiakasaurus.
Vadász.
És különösen jól alkalmazkodott a kotoréklakó zsákmányok elejtéséhez.
Hosszú nyakával és keskeny fejével
képes felderíteni minden lyukat, amiben élelem rejtőzhet.
De maguk a vadászok is prédává válhatnak.
A Madtsoia, egy hét és fél méteres kígyó, halálra szorítja zsákmányát.
Ez a környék mostanra eléggé veszélyessé vált.
Ahogy leszáll az éj, az anya most először kivezeti a kicsinyeit a kotorékból.
Közel kell maradniuk egymáshoz, legalábbis egyelőre.
A bolygó messzi déli részén, az Antarktiszi-félszigeten
a tél hónapokig tartó fagyos időt hoz.
Itt is előnyt jelent egy családhoz tartozni.
A hőkamera egy világító testekből álló csoportot fed fel.
Imperobatorok.
Vadászok.
Mint a dinoszauruszok többsége, ők is melegvérűek.
De ahhoz, hogy meg tudják őrizni testük melegét, sok táplálék kell.
Így néhány naponta, ha tudnak, zsákmányt kell ejteniük.
A friss hó elnyeli lépteik neszét,
így észrevétlenül tudnak mozogni az erdőben zsákmányt keresve.
Egy Morrosaurus.
Növényevő, akinek a tél elkerülhetetlenül nagyon nehéz időszak.
Az Imperobatorok az efféle zsákmányra specializálódtak.
A Morrosaurus gyorsabb üldözőinél.
De a falka túlerőben van vele szemben.
Az Imperobatorok hosszú farktollai kiváló manőverezőképességet biztosítanak.
Az üldözés elérte az erdő peremét.
Az erdőn túl egy 800 méter széles, befagyott tó terül el.
A tiszta, nyílt terep előnyt nyújthatna a gyorsabb Morrosaurusnak.
De a fagyott felszín alattomos.
Az Imperobatorok egyre közelebb érnek, így nem marad más választása.
Egy elhibázott lépés.
Esély a Morrosaurusnak, hogy behozhatatlan előnyt szerezzen a ragadozókkal szemben.
Csakhogy ez egy sziget,
így a vadászok és az üldözött szinte biztosan találkoznak még.
Néhány sziget olyan kicsi,
hogy nincsenek nagy szárazföldi lakosaik.
De ettől függetlenül lehetnek látogatóik.
Egy Hatzegopteryx.
Ez a hím egy 18 kilós Tethyshadros tetemét cipelve érkezik.
Egy nem sokkal korábbi vadászat prédája.
Nagyjából négy méter 60 centi magas, szárnyfesztávja több mint kilenc méter.
A Hatzegopteryxek Európa csúcsragadozói.
De ez a hím azért jött ide, hogy felfedje egy másik oldalát is.
Bemutatót rendez, melyből a fent elhaladó nőstényeknek egyértelmű,
hogy társat keres.
De lehet, hogy nagyon sokáig kell várnia, mielőtt reagálna valaki.
Végre! Egy nőstény.
Érdeklődőnek tűnik,
de egy kicsivel több meggyőzésre lehet szükség.
És a hímnek óvatosnak kell lennie.
A nőstény egyetlen jól irányzott csípéssel
gyorsan véget vethet a hím egész párzási időszakának.
A bemutatójának bizonyítania kell, hogy jó génekkel rendelkezik,
amelyek öröklésével jól járnának a nőstény kicsinyei.
A döglött dinoszaurusz azt sugallja, hogy a hím jó vadász,
és az, hogy idehozta, azt mutatja, hogy kiválóan repül.
Ám ha sikerült is lenyűgöznie a nőstényt, ő nem adja ennek jelét, egyelőre.
Ideje újabb bizonyítékkal szolgálni a partiképességéről.
Fejének emelgetésével közelebb hívja a nőstényt.
A nőstény végre kissé bátorítja a hímet.
Az összehangolt tánc bizalmat teremt közöttük.
Egy másik hím.
Sokkal fiatalabb, de attól még a riválisa lehet.
Ezt elintézte.
Katasztrófa. A nőstény elment.
Lehet, hogy elvesztette az esélyét.
Visszatért.
Egy lehetséges rivális eltessékelése akár újabb jó pontot is jelenthet.
A hím ott folytatja, ahol abbahagyta.
Egy utolsó emlékeztető az erejéről.
És ez az egyetlen hozzájárulása az apasághoz.
Az egésznek néhány másodperc alatt vége.
Azonban ezzel megkezdi útját az óriási repülő vadászok következő generációja.
Meglehet, hogy ezek a szigetek aprók,
de, mint számtalan másik a világ minden táján,
döntő pillanatok tanúi
néhány igencsak szokatlan teremtmény életében
a prehisztorikus bolygón.
PREHISZTORIKUS BOLYGÓ, ÉS AMI MÖGÖTTE VAN
TUDTAK A HATALMAS PTEROSZAURUSZOK A TALAJON VADÁSZNI?
A dinoszauruszok idejében
az eget a pteroszaurusz nevű repülő hüllők uralták.
Több mint 250 fajtájuk létezett...
és némelyikük hatalmas volt.
Az egyik legérdekesebbek, mivel a legkülönösebbek,
az azhdarchid pteroszauruszok.
ŐSLÉNYRAJZOLÓ ÉS PALEONTOLÓGUS
Nehéz lenne leírni,
hogy milyen az azhdarchid pteroszaurusz.
Olyan magas, mint egy zsiráf.
A feje talán két méter hosszú is megvan,
szárnyfesztávja tíz méter.
Az egyik legfurább szerzet, ami valaha kifejlődött a Földön.
Méretük ellenére ezek az óriások jól alkalmazkodtak a repüléshez.
Szóval miért gondoljuk, hogy a talajon vadásztak?
Az Azhdarchidok szárnya bőrhártyás...
VEZETŐ TUDOMÁNYOS MUNKATÁRS
...amelyet teljes egészében a meghosszabbodott negyedik ujj tart.
AZHDARCHID SZÁRNYFESZTÁV
Ez a bőrhártya az óriási negyedik ujj hegyétől
egészen a hátsó lábszár tetejéig húzódott.
Az Azhdarchidok rendkívüli módon alkalmazkodtak a nagy távok megtételéhez,
de ezek az állatok nem olyanok voltak, amik élénk mozdulatokat téve
kanyarogtak és forogtak repülés közben.
Ez biztos megnehezítette az Azhdarchidok számára,
hogy elkapjanak más repülő állatokat.
Biztosan másképp kellett vadászniuk.
Az egyik legelterjedtebb elképzelés az azhdarchidok táplálkozásáról,
hogy a táplálékszerzés egy furcsa módját választották, a kimerést.
Ma olyan madarak táplálkoznak így, mint az ollóscsőrű.
Ennél nevetségesebb táplálékszerzést elképzelni sem lehet.
Végigtolják a vízben az alsó állkapcsukat,
ami beleütközik a táplálékba.
Az ollóscsőrű nyakának felépítése elnyeli a hirtelen ütődéseket.
A kövületek szerint ilyen alkalmazkodásnak az Azhdarchidoknál nyoma sincs.
Sőt, szinte biztos, hogy a nyakukat már annyi erőlködéstől is kitörték volna,
hogy az alsó állkapcsukat végigtolják a vízben.
Az Azhdarchidnak nem volt választása.
Biztosan le kellett szállnia, hogy élelmet találjon.
De tényleg elég gyorsan tudott járni a vadászathoz?
A tudósoknak bizonyítékra volt szükségük, hogy meggyőződjenek róla,
hogy a billegő járásnál többre is képesek voltak.
Ez a bizonyíték 66 millió éves lábnyomokból származik.
A világ legnagyobb pteroszaurusznyoma
egy óriási, lépkedő Azhdarchidé.
Nem csupán király, hogy van,
hanem rengeteget el is árul arról, milyen hatékonyan gyalogoltak.
DÉL-KOREA
Ezek a nyomok azt mutatják,
hogy közvetlenül a testük alatt tartották a végtagjaikat,
ami egyenes állóhelyzetet tett lehetővé számukra.
Lábfejük párnázott volt.
És a kis pteroszauruszokkal ellentétben
a hosszú lábuk hatalmas lépéseket tett lehetővé.
Bár az Azhdarchidok különös külsejű állatok,
a mozgásuk igen hatékony.
Az Azhdarchidok egyesítették a megfelelő talajjárási képességet
az erőteljes, hosszú, gólyaszerű fejjel.
Szinte biztos, hogy ragadozók voltak,
amelyek járkálás közben lecsapva ragadták meg az állatokat.
Azonban azt se felejtsük el,
hogy a torka fél méter széles!
Ez körülbelül az én vállszélességem.
Mi is az étlapjukon lennénk, ha ma élnének.
A pteroszauruszok lenyűgöző látványt nyújthattak az égen.
De ezek az óriások még lenyűgözőbbek és félelmetesebbek voltak a földön.
A feliratot fordította: Binder Natália