Dinosaurukset hallitsivat planeettaamme...
KERTOJANA DAVID ATTENBOROUGH
...yli 150 miljoonan vuoden ajan.
Niitä oli lähes kaikissa Maan kolkissa.
Ne olivat erikokoisia ja -muotoisia.
Osa oli todella erikoislaatuisia.
Tiedämme, että Tyrannosaurus rex oli hyvä uimari,
Velociraptorit olivat ovelia höyhenpeitteisiä saalistajia -
ja osa dinosauruksista käyttäytyi hyvin omituisesti.
Lähes päivittäin tehdään uusia löytöjä,
jotka kertovat 66 miljoonan vuoden takaisesta elämästä planeetallamme.
Prehistoric Planet -
esittelee nyt uusia eläimiä -
ja tuoreen näkemyksen niiden parinvalinnasta,
perheestä huolehtimisen haasteista -
ja suurieleisistä taisteluista.
Matkustamme aikakauteen, joka tarjoaa todellisia jännitysnäytelmiä.
Tämä on Prehistoric Planet 2.
Jokisuu Etelä-Euroopassa 66 miljoonaa vuotta sitten.
Sekalaista ainesta ajelehtii alajuoksulle trooppisen myrskyn jälkeen.
Aineksen joukossa on kasvipeitteisiä maakimpaleita.
Tämä kimpale tarjoaa lepopaikan väsyneelle pterosaurukselle.
Se ei kuitenkaan ole turvassa.
Jättimäinen mosasaurus on kohtalokas vesipeto.
Se etsii helppoa ateriaa.
Esimerkiksi pientä Zalmoxes-dinosaurusta.
Tähän jääminen on liian vaarallista.
Se tarvitsee nopeasti suuremman lautan.
Sen on lähdettävä uimaan.
Se huomaa saaneensa seuraa.
Toinen tuuliajolle joutunut.
Naaraspuolinen.
Lautta ajelehtii merelle.
Joskus lautoilla ajelehtivat dinosaurukset -
rantautuvat kaukaisille saarille.
Jos tätä pariskuntaa onnistaa, niistä voi tulla uudisasukkaita.
Niistä voi alkaa uusi kanta, joka voi kehittyä omaksi lajikseen.
Täysin uudenlaiseksi.
Kun saari on pitkään eristyksissä,
sen eläinlajit kehittyvät hyvin erilaisiksi.
Nämä pienet Etelä-Euroopan saaret -
ovat omituisen ja säikyn hadrosauruksen koti.
Tethyshadros herkuttelee männyntaimilla.
Sen mantereella asuvat serkut ovat neljä kertaa suurempia,
mutta se on vain ihmisen korkuinen.
Sahalaitaisen kuonon ansiosta sen on helppo syödä sitkeitäkin kasveja.
Tyrannosaurus rexin kaltaiset pedot eivät ole löytäneet pikku saarta.
Saaren pitäisi olla turvallinen paikka poikasten kasvattamiseen.
Se ei ehkä olekaan.
Hatzegopteryx.
Ne ovat suuria vaarallisia pterosauruksia.
Paras pakopaikka on korkeiden puiden latvuston suojassa.
Pienet poikaset jäivät jälkeen ja ovat yhä taimien keskellä.
Emo joutui eroon poikasistaan.
Hatzegopteryxet ovat hyvin älykkäitä pterosauruksia.
Yllätyshyökkäys epäonnistui, joten ne muuttavat taktiikkaa.
Ne hajautuvat aukiolle -
ja yrittävät saada saaliseläimet lähtemään taimien suojasta.
Poikaset eivät voi hievahtaakaan.
Ne eivät saa juosta.
Kahta poikasta onnisti. Ne pääsivät takaisin emon luo.
Lentävät pterosaurukset lähtevät toiselle saarelle kokeilemaan onneaan.
Hadrosaurukset voivat nyt palata syömään.
Tämä on Madagaskarin saari.
Se erottui Afrikan mantereesta jo 80 miljoonaa vuotta aiemmin.
Sen eläinlajit ovat kehittyneet ajan myötä hyvin erilaisiksi -
muuhun maailmaan verrattuna.
Tämä on Simosuchus.
Se ei ole dinosaurus vaan pieni krokotiilien sukulainen.
Se on enimmäkseen maaeläin -
ja syö vain kasveja.
Simosuchuksen kehon pinta on panssaria, joka suojaa sitä -
saalistajien hyökkäyksiltä.
Sen tarkkaavaisuus saa siis herpaantua.
Ainakin joskus.
Majungasaurus on Madagaskarin huippupeto.
Tämän naaraan toinen silmä on sokea,
joten saaliin löytäminen on vaikeaa. Naaras on hyvin nälkäinen.
Simosuchuksien pakotieverkostot -
johtavat maanalaisiin koloihin.
Turvaan päästyään ne sulkevat suuaukon selän muodostamalla panssarilla.
Tätä pienikokoista urosta ei onnistanut.
Se ei kuitenkaan ole avuton.
Se hyökkää takaperin, pyyhkii hännällään ja potkii aggressiivisesti.
Pedon kuono on liian leveä, jotta se ylettyisi tarpeeksi syvälle.
Simosuchus kaivautuu varmuuden vuoksi yhä syvemmälle.
Majungasaurus ei saanut vieläkään saalista.
Simosuchus ei ole ainoa evoluution kummajainen Madagaskarilla.
Saarella asuu myös toinen outojen eläinten ryhmä.
Ne ovat nisäkkäitä.
Tämä on naaraspuolinen Adalatherium.
Sen pituus on vain noin 60 senttiä,
mutta se on suurimpia tähän mennessä kehittyneitä nisäkkäitä.
Naaras etsii ruokaa lähes aina valveilla ollessaan.
Käytävän päässä on munia.
Ne ovat runsas proteiinin lähde.
Se ei kuitenkaan syö tätä erää.
Munat ovat sen omia.
Kuten pesäkin.
Poikaset alkavat kuoriutua.
Niiden silmät eivät ole vielä avautuneet.
Ne ryömivät kuitenkin vaistonvaraisesti juomaan emonsa maitoa.
Emo tuottaa maitoa vatsan muuntuneilla hikirauhasilla.
Maito riittää toistaiseksi poikasten ravinnoksi.
Kaksi kuukautta myöhemmin poikaset ovat yli neljä kertaa suurempia.
Emon on tuotettava riittävästi maitoa,
joten sen on myös syötävä paljon.
Se lähtee joka ilta pesän suojasta ruokaa etsimään.
Se muistuttaa monia muita pesissä asuvia eläimiä,
sillä sen näkö ei ole kovin tarkka.
Se luottaa hyvään kuuloonsa.
Jos naaras kuulee vaaran,
se jähmettyy paikoilleen.
Vaara on ohi.
Naaras palaa etsimään maasta juuria ja siemeniä.
Poikaset kasvavat nopeasti, ja niin kasvaa niiden ruokahalukin.
Naaraan on nyt etsittävä ruokaa lähes tauotta.
Se joutuu jättämään poikaset yksin tuntikausiksi.
Masiakasaurus.
Saalistaja.
Tämä peto on sopeutunut saalistamaan pesien asukkeja.
Pitkä kaula ja kapea pää -
yltävät tutkimaan koloja, joissa voi olla tarjolla ateria.
Joskus pedot joutuvat itsekin saaliiksi.
Madtsoia on yli seitsenmetrinen käärme. Se tappaa saaliinsa kuristamalla.
Näillä seuduilla alkaa olla vaarallista.
Pimeän tullen emo johdattaa poikasensa ensimmäistä kertaa ulos pesästä.
Niiden on nyt pysyttävä lähellä toisiaan.
Kaukana planeetan eteläosassa, Antarktiksen niemimaan saarilla,
talvi tuo kylmää pakkassäätä kuukausien ajaksi.
Perheeseen kuulumisesta on etua täälläkin.
Lämpökamera paljastaa rykelmän hehkuvia kehoja.
Imperobatoreja.
Ne ovat petoja.
Ne ovat lämminverisiä kuten useimmat dinosaurukset.
Lämpimänä pysyminen edellyttää kuitenkin suuria määriä ruokaa.
Niiden on löydettävä saalis muutaman päivän välein.
Tuore lumi vaimentaa niiden askeleet.
Ne voivat siis liikkua metsässä huomaamatta saalista etsien.
Morrosaurus.
Talvi on väistämättä hyvin rankkaa aikaa tälle kasvinsyöjälle.
Imperobatorit ovat erikoistuneet tällaisiin saaliseläimiin.
Morrosaurus on takaa-ajajiaan nopeampi.
Petojen lauma on kuitenkin suuri.
Imperobatoreiden pitkät sulkahännät tekevät niistä hyvin ketteriä.
Takaa-ajo jatkuu metsän reunaan.
Siitä aukeaa lähes kilometrin levyinen jäätynyt järvi.
Morrosaurus voi hyötyä avoimesta ja esteettömästä maisemasta.
Jäinen pinta on kuitenkin petollinen.
Imperobatorit lähestyvät. Valinnanvaraa ei ole.
Harha-askel.
Morrosaurus saa tilaisuuden pinkaista petojen ulottumattomiin.
Tämä on kuitenkin saari,
joten pedot ja saaliseläimet kohtaavat varmasti uudelleen.
Jotkin saaret ovat niin pieniä,
että niillä ei asu suuria maaeläimiä.
Vierailijat saapuvat kuitenkin niillekin.
Hatzegopteryx.
Tämä uros saapuu saarelle kantaen lähes 20-kiloisen Tethyshadroksen ruhoa.
Se on tuore saalis.
Uros on noin neljä ja puoli metriä pitkä. Siipien kärkiväli on yhdeksän metriä.
Hatzegopteryxit ovat Euroopan huippusaalistajia.
Uros on kuitenkin saapunut saarelle paljastaakseen toisenlaisen piirteen.
Se on valmistellut näytöksen, jotta naaraat näkisivät ilmasta käsin -
sen etsivän parittelukumppania.
Se voi kuitenkin joutua odottamaan vastausta pitkään.
Naaras saapuu vihdoinkin.
Se vaikuttaa kiinnostuneelta,
mutta uroksen on ehkä taivuteltava sitä lisää.
Uroksen on oltava varovainen.
Yksikin tarkka naaraan nokan isku -
voisi tehdä lopun uroksen parittelukaudesta.
Esityksen on todistettava, että uroksella on hyvät geenit,
jotka naaras haluaa poikastensa perivän.
Kuollut dinosaurus on todiste saalistustaidoista.
Sen tuominen tänne merkitsee, että uros on vahva lentäjä.
Naaras ei kuitenkaan näytä vielä mahdollista kiinnostustaan.
Uroksen on aika kehittää uusia todisteita pätevyydestään.
Pään kohottaminen on kutsu naaraalle.
Naaras alkaa myöntyä.
Yhteinen tanssi rakentaa luottamusta.
Toinen uros.
Se on paljon nuorempi mutta mahdollinen kilpakumppani.
Se siitä haastajasta.
Pieleen meni. Naaras on lähtenyt.
Uros menetti ehkä mahdollisuutensa.
Naaras palasi.
Mahdollisen kilpakosijan karkottaminen toi ehkä urokselle lisäpisteen.
Uros jatkaa soidinmenojaan.
Viimeinen muistutus uroksen vahvuudesta.
Sitten se hoitaa ainoan tehtävänsä isänä.
Kaikki on ohi parissa sekunnissa.
Siitä käynnistyy kuitenkin jättimäisten lentävien petojen uusi sukupolvi.
Saari on pieni, mutta sen kaltaisia -
on maailmassa lukemattomia.
Ne tarjoavat tärkeän ympäristön -
epätavallisten lajien selviytymiselle -
esihistoriallisella planeetallamme.
SAALISTIVATKO JÄTTIMÄISET LENTOLISKOT MAAN PINNALLA?
Dinosaurusten aikakaudella -
taivasta hallitsivat pterosaurukset eli lentoliskot.
Niitä oli yli 250 lajia.
Osa oli todella suurikokoisia.
Pterosauruksista oudoimpia ja kiinnostavimpia -
ovat Azhdarchidaet.
TAITEILIJA JA PALEONTOLOGI
Niitä on hyvin vaikea kuvailla.
Ne olivat yhtä pitkiä kuin kirahvit.
Niiden päät olivat noin kaksimetrisiä -
ja siivet noin viisimetriset.
Ne ovat oudoimpia planeetallamme koskaan eläneitä otuksia.
Koostaan huolimatta nämä jättiläiset olivat hyviä lentäjiä.
Miksi siis ajattelemme niiden saalistaneen maan pinnalla?
Azhdarchidaen siivet ovat nahkaa.
TIETEELLINEN NEUVONANTAJA
Siipeä kannattelee ylisuuri neljäs sormi.
AZHDARCHIDAEN SIIVET
Nahkainen siipi ulottuu jättimäisen neljännen sormen päästä -
takajalan yläosaan.
Azhdarchidaet olivat sitkeitä pitkän matkan lentäjiä,
mutta ne eivät kieppuneet eivätkä kääntyilleet -
ketterästi lennon aikana.
Azhdarchidaen oli siksi vaikeaa -
saalistaa muita lentäviä eläimiä.
Sen tyyli oli erilainen.
Hallitseva käsitys on, että Azhdarchidae-pterosaurukset -
etsivät ruokaa viistämällä veden pintaa.
Nykyeläimistä amerikansaksinokat toimivat samoin.
Saalistustyyli on mitä hullunkurisin.
Saalistaja työntää nokan alaosan veteen,
jotta se törmäisi ruokaan.
Saksinokan kaula kestää äkillisiä iskuja.
Fossiilien perusteella Azhdarchidaella ei ollut samoja ominaisuuksia.
Monien niska todennäköisesti murtui rasituksesta -
niiden edetessä nokan alaosa vettä viistäen.
Niillä ei ollut vaihtoehtoa.
Oli laskeuduttava etsimään ruokaa.
Mutta kävelivätkö ne riittävän nopeasti?
Tutkijat tarvitsivat todisteita varmistaakseen,
että nämä lentoliskot eivät vain vaappuneet.
Todisteet löytyivät 66 miljoonan vuoden takaisista jalanjäljistä.
Maailman suurimmat lentoliskon jäljet -
ovat Azhdarchidaen jättämiä.
Se on hienoa -
ja kertoo meille paljon niiden kävelytyylin toimivuudesta.
ETELÄ-KOREA
Jäljet todistavat,
että raajat olivat suoraan kehon alla.
Ne siis kävelivät pystyasennossa.
Jaloissa oli pehmusteet.
Toisin kuin pienillä pterosauruksilla,
niiden pitkät jalat tekivät aimo harppauksia.
Azhdarchidaet näyttävät oudoilta -
mutta kävelevät hyvin.
Azhdarchidaet liikkuivat maan pinnalla kävellen.
Niiden pää muistutti haikaran päätä.
Ne olivat hyvin todennäköisesti petoja,
jotka etsivät saalista kävellen ympäriinsä.
On muistettava,
että niiden kurkku oli puoli metriä leveä.
Eli noin hartioideni levyinen.
Olisimme niiden ruokaa, jos ne olisivat yhä elossa.
Pterosaurukset olivat varmasti upea näky taivaalla.
Maan pinnalla ne olivat kuitenkin vieläkin vaikuttavampia ja pelottavampia.
Tekstitys: Liisa Sippola