Genom historien har människor levt i grupper.
Men hur går det när ensamvargar som föredrar att sköta sig själva
tvingas att samarbeta i grupp?
Du har hållit på så här hela tiden och nu räcker det.
Behandla mig inte som nån underdånig slyna.
Välkommen till Outlast, överlevnadstävlingen om en miljon dollar.
"Ni kan lägga av när som helst. Skjut i så fall upp en nödraket,
så förflyttas ni från dalen."
Den enda regeln är att man bara kan vinna som medlem av ett lag.
- Här finns inga lagar. - Joho!
- Låt mig leda mitt uppdrag. - Det är inte ditt uppdrag eller lag.
De 16 deltagarna måste inte bara överleva Alaskas hårda vildmark...
I natt var jag närmare hypotermi än nånsin.
Läkare behövs.
Tävlande utslagen, ej kontaktbar.
...de måste också lita på fullständiga främlingar och överleva som ett lag.
- Kom igen, tjejen! - Kom igen!
Kan de offra sig och gå samman för det gemensamma bästa?
Ja! I kväll äter vi oss mätta.
Eller tar de till självisk taktik för att slå motståndarna?
- Allt är snott. - Va?
Man måste fuska och stjäla för att vinna!
Fula tricks är inte fel.
Kom fram, annars punkterar vi slangarna!
Ett!
Två! Tre!
Inte ens ute i Alaskas vildmark...
Kom fram, var ni än är.
...kommer man undan varandra.
Fick de en chans skulle de skära halsen av oss.
- Var och en av deltagarna... - Skjut.
...är villiga att göra vad som än krävs...
Släpp mig!
Vill du vinna eller inte?
...för att vinna.
Ni tar oss aldrig!
Och stå sist kvar.
16 ENSAMVARGAR
SKAPAR SINA EGNA REGLER
DET ULTIMATA ÖVERLEVNADSSPELET
BARA ETT LAG KAN
STÅ KVAR
Jag är här för att delta och vinna.
Jag kollade på Instagram en kväll och såg en annons:
"Skulle du överleva här ute?"
Fyra månader senare är jag här.
16 personer ska delta i en överlevnadskamp där vinnaren får en miljon dollar.
Jag vet inte så mycket om programmet än, men tänker "Hungerspelen för vuxna".
De fördes till en avlägsen del av Alaska.
De har bara kläderna de bär, och ska invänta vidare instruktioner.
Att dumpas i vildmarken och få klara sig själv med folk man inte känner.
Det låter toppen.
Deltagarna kommer från vitt skilda bakgrunder...
Jag är en ren heroinist. Jag är straffad. Jag är en överlevare.
Jag har sett mänsklighetens mörkare sidor.
...och varierande överlevnadsfärdigheter.
Mina överlevnadsfärdigheter består mest av att ha sett överlevnadsprogram på tv.
Men alla är villiga att utstå Alaskas hårda natur.
Alaska har varit ett drömmål sen jag var barn.
Jag vandrar, jagar, slår läger.
Jag försöker komma så långt bort jag kan från folk.
Vad de ännu inte vet är att det enda sättet att lyckas här
är som en del av ett lag.
Jag har varit en nomad i snart 20 år.
Jag är singel. Inga barn, inga husdjur. Jag är i princip fri.
Jag är chefen, jag äger ett företag.
Jag har varit entreprenör sen jag var 22.
Jag vet inte om jag kan ta order eller ha en chef.
Jag är hör för att vinna.
De som känner mig och min familj
vet att vi behöver pengarna.
Deltagarna har nått Alaska på hösten.
Årstiden är regnig med snabba temperaturfall,
och ökad aktivitet bland områdets stora björnstam.
Om några veckor börjar snön falla och vinterkylan slå till.
Deltagarna kanske inte överlever så länge. Nu kan de bara vänta och se.
En helikopter.
De kom tomhänta hit.
Deras enda utrustning finns i lådor...
Hur tufft är inte det?
...som släpps i fallskärm från helikopter.
Det måste vara bra!
Vissa innehåller förnödenheter. Andra bjuder på utmaningar.
Kom igen.
Och det sista släppet kommer att innehålla priset på en miljon dollar
för de deltagare och lag som står kvar.
Nu gäller det, killar!
Det första släppet innebär att spelet nu har börjat.
-Är de också med? - Ja.
- Det är mycket spår här. - Ja.
- Renare än så här blir vi inte. - Precis.
Jag ser fienden.
DAG 0
DAG 1
Vad har vi här?
- Vad heter du? - Corey.
- Trevligt att ses. Och du? - Javier.
Jaha: "Välkomna till spelet.
Ni är fast i vildmarken. Det kommer inte att röstas bort medtävlande här.
Enda utvägen är att själv ge upp.
Ni kan sluta när som helst. Väljer ni att sluta,
skjuter ni ett nödbloss mot skyn så förs ni ut ur dalen.
Ni måste under hela tävlingen ingå i ett team för att kunna vinna.
Ni kan byta team hur ni vill, men ni kan inte vinna tävlingen egen hand.
Börja med utrustningen ni försetts med och håll utkik efter mer.
Välj ett lag på fyra, nu genast."
Jaha, nu gäller det.
-"Välj snabbt... - Rambo!
...och hitta en lämplig lägerplats. Kylan och mörkret närmar sig snabbt."
Jag läser fortfarande texten och känner hur nån drar mig i tröjan.
Så jag är i hens team utan att veta vem hen är.
- Vi är en för många. - Två för många.
Två för många.
Här döms många hundar efter håren.
Otroligt, vi är redan ett lag!
Känner man inte folk är det allt man har att gå på.
- Nu kör vi. - Japp, vi kör.
- Okej. - Jag går.
Vi tar det här.
- Vi är det sist valda laget. - Ja.
Jag bara frös där, och det tog mig en stund att fatta vad som hände.
- Vi är för många. - Jag går.
Kom hit!
Vi träffade en binge främlingar här.
Så vi var de som blev över.
Ska vi lägga alla ägg i en korg, så tar vi den här.
Absolut!
För att skapa jämlika förutsättningar har spelarna delat upp sig i fyra lag.
Alpha.
Bravo.
Charlie.
Och Delta.
- Vi går. - Okej, vi är redo.
Med en knapp timme till solnedgången och temperaturfallet
måste deltagarna nu hitta lämpliga lägerplatser.
- Första prioritet... - Att hitta lägerplats.
Vart team har tilldelats en del av spelområdet
och kan upprätta sitt läger var som helst inom sitt område.
För att upprätta sina baser har alla fått samma utrustning:
Ja!
- En yxa. En kniv. - Vass.
- En presenning. En yllefilt. - Vilken stor filt.
-En ficklampa. - Så där, ja!
- En båge med åtta pilar. - Bra.
Första hjälpen. Tändstål.
- Två tennmuggar. - Att koka vatten i.
- En karta. - Nu hittar vi.
Björnsprej.
- Alla bör alltid ha minst en sån med sig. - Ja.
Och fyra signalpistoler. En per deltagare, ifall de skulle välja...
Den här öppnar vi inte.
...att ge upp.
Ta tillbaka den.
Det är en viltstig här.
- Uppfattat. - Perfekt.
Försiktigt. Gå långsamt.
Okej.
Långsamt är bra och... bra är snabbt.
Här.
Inte bra alls.
Det finns inget här. Klockan är snart fyra.
Och vi har kanske trekvarts dagsljus kvar.
Vi är mitt ute i Alaska, i en regnskog.
Jag såg en glänta på väg in.
Framåt!
I den här kärva miljön får även den tuffaste kämpa.
När temperaturen kryper under -1 °C
överlever människor bara tre timmar utomhus innan de drabbas av hypotermi.
Och solnedgången närmar sig snabbt.
Gå på, vi kommer.
Alpha Team måste slå läger innan temperaturen sjunker mer.
Vi försöker slå läger, vilket är svårt. Särskilt i så här tuff terräng.
Se upp var du sätter ner fötterna.
- Hur går det, Justin? - Bra.
Jag har som tur var naturvana och har jagat, fiskat, satt fällor och så.
En idealisk lägerplats har platt mark, tillgång till vatten och är väderskyddad.
Vi kan behöva gå lite till.
Hittills har de inte hittat en plats som uppfyller de tre kraven.
Det ser förjäkligt ut, men vi kan slå läger här och spara lite dagsljus.
Grenarna här ger bra skydd.
Jag tycker att vi fortsätter att leta i fem minuter till.
- Ja, som vi sa. - Vi vet att platsen finns.
Det kan regna i natt.
Så om vi tar det vi har till den här sluttningen,
så bör vattnet föras bort.
Det lär bli en hjälp att klara oss undan vätan.
Vi kan inte göra upp eld här. Vi kan väl, men...
Vi känner inte varann så pass att vi kan gå loss på varann
när vi är oense eller har olika idéer.
Men jag ser helt klart alfa-bråk på gång framöver i vårt team.
Det är lite plattare här uppe.
Jag funderar på hur vi ska sova.
Jag tävlar ju för egen del, men för att vinna
måste jag bli mer lagspelare än ensamvarg.
Vad tror du, Justin?
Okidoki.
900 m bort i intilliggande Bravo Camp börjar en ledare...
Djävulsklubba, rör dem inte.
...att växa fram.
Man skär sig på dem.
DJÄVULSKLUBBA MYCKET TAGGIG BUSKE
Se er för, gå försiktigt. Inga vrickade fotleder första dagen.
- Perfekt läge här. - Mycket bättre än på andra sidan.
Håll utkik efter torra grenar och ta dem i fickan.
"Ta dem i fickan", säger han.
Till skillnad från Alpha slösar Bravo inte tid på att välja plats och slå läger.
Jag hämtar stenen och börjar rensa här.
Jag har jobbat utomhus i hela mitt liv.
Jag kan vara arbetsmyra och bygga vindskydd.
Jag kan skaffa ved. Jag tänker bara jobba på.
När du rensar här, så tryck ut det här.
Under Javiers ledning...
Täck hela den sidan.
...använder Bravo två fallna träd som bas för sitt vindskydd.
- Ska jag drapera över här? - Ja.
Vänd den upp och ner så här, så verkar vattnet lättare rinna av.
De bygger med al och barrgrenar för deras naturliga isolering
och fuktavvisande egenskaper.
Det blir bra antingen över eller under stockarna.
- Det får inte gå hål i den. - Precis.
Vargflocken behöver en ledare, och det kan få vara Javier.
Arbetet lär flyta bättre om vi har en som fattar besluten.
Ska vi använda duken kan vi lägga tunnare grenar på tvären.
- Fläta eller bara lägga över? - Men kolla det med Javier.
Två till att samla ved och en som tar långa grenar?
Ja, så kan vi göra.
Jag har rest ensam väldigt länge och klarar mig bra.
Så den största utmaningen här blir att samarbeta med andra.
- Du kan väl hämta tjärved? - Vad är det?
Skojar du med mig? Herregud!
Jag lindar inte in nåt, jag växte upp med konstruktiv kritik.
Riv loss allt skräp här, så är tjärveden det hårda.
Kådan rann ner i trädet sen det dött och samlades upp här.
- Jaså, du? - Det är bra att tända med.
Jag är känd för att vara rak.
- Jag behöver mycket i tumstorlek. Mycket. - Uppfattat.
Så jag hoppas vara en varm person och inte en kall och hård person att tas med.
- Jag letar drivved. - Den är rätt våt.
De lägre grenarna på stående träd är torrare än drivved.
Jag har alltid sagt att jag en dag ska ge mig ut i Alaska
och utforska och tälta och jaga, så jag stortrivs här.
Åh, ekorre.
Jag trivs verkligen på egen hand. Det är vad jag föredrar.
Nej, missade.
Jag är bra på att fiska och jaga, men kan inget om växter, bär eller svamp.
Det är det torraste jag hittar, det bör brinna.
Presenningen är på plats och Javier hoppas att värmen ska bevaras i vindskyddet.
När värmen går ditåt går den in i hålet.
Om de lyckas göra upp eld innan natten, då temperaturen faller rejält.
Hämta så många pinnar du kan. Vi har så att vi kan skapa rejäl värme.
Jag behöver fler såna här.
Dagsljuset är snart slut, så samla på.
Vår vördade ledare, tycks det.
Nån måste leda.
Kom upp hit och se, så att ni vet.
Ingen plats är idealisk, det finns inget Hilton här ute.
Jag växte upp i en väldigt fattig familj som inte var kärleksfull.
Så en stor del av livet har jag försökt att visa mitt värde.
Det är som ett naturligt tält här.
- Vi går in längre. - Vi använder det.
Det gjorde att jag lärde mig allt om allt jag kom åt, så jag är en mångsysslare.
Hittar vi inget där kan vi komma tillbaka.
Vi behöver ett vindskydd nu.
Vi kan inte överleva ensamma och vinna.
Ska vi fortsätta leta har vi inte mycket tid kvar.
Jag är detektiv, jag söker saker.
Det lär nog göra mig lite mer driven.
Obeslutsamhet är nåt jag irriterar mig på, bara så att ni vet.
- Vi kör. - Bra.
Den andra damen från Kentucky, Jill, oroar mig. Hon är rätt tuff.
- Kom tillbaka, Lee! - Det går bra!
Men nu måste vi snabbt fatta beslut och få upp ett vindskydd för natten.
Jag ska bara se vad som finns på andra sidan trädet.
Team Alpha lever upp till namnet och är en grupp ledare som stångas.
Vi försöker hålla ihop!
Men envisheten har kostat dem dyrbar tid.
Öppnar du den?
Nu slår de läger vid höjden, som Jill förespråkade.
Angör presenningen här, så rinner vattnet rakt över den.
Det ser inte ut som en idealisk sovplats.
Regionen runt floden Neka klassas som regnskog
med 1 500 mm nederbörd om året.
Lagen måste snabbt få upp sina vindskydd,
annars riskerar de att bli såväl kalla som blöta.
Charlie Team söker också en lämplig plats att slå läger på.
Jaha...
Det ser bra ut här inne. Japp, här.
Vi samlar ihop långa grenar och gör en ram att lägga presenningen över.
Jag är brottningstränare och rör mig alltid mot en ledarskapsroll.
Jag är bra på det, så jag säger bara hur jag vill ha det.
- Vi bygger vindskydd... - Det är så mycket djävulsklubba här.
- Vad sägs om här? - Bara vi kan göra upp eld.
Jag växte upp ute i naturen.
Jag var militärunge, så vi flyttade ofta. Jag funkar bra i lag, men gillar att leda.
- Som ett tält? - Ja, kvistar som tältpinnar.
Absolut.
Charlie Team angör ett rep mellan två träd och bygger ett enkelt tält.
Hittills ser det bra ut.
Nick vässar pinnar att angöra det till marken med, så att sovplatsen hålls torr.
Regn och dropp från träden ska rinna till marken och inte komma in.
Okej.
Nick oroar mig, för det finns alltid en alfahanne
som tror att han måste leda verksamheten.
Jag vet: Vi gör upp eld här och ordnar nåt som reflekterar värmen.
En vägg här eldgrop där, och så stenar runt den.
Var hittar vi stenar här?
Det finns en personlighetstyp jag inte tål, och det är den som inte gör sitt.
Kan man inte lita på dem så blir det problem. På riktigt.
Nick har en idé till en förbättring av vindskyddet: Stöd till framsidan.
Då får vi mer yta och kan ha elden här.
Men det får nog vänta.
Det börjar skymma, dagsljuset bleknar bort.
Vi måste göra eld, alltså samla ved, så att vi kan torka saker.
Jag var med i Texas "hemvärn",
där många män tyckte att kvinnors åsikt inte räknades.
Det här torkar ju aldrig.
Det är en stor farhåga att bli ensam kvinna i en grupp.
Men tack och lov är det en kvinna till i teamet.
- Vad sägs? - Ja, det bör funka.
Att vara äldre är en fördel i det här sammanhanget, för jag tål mycket.
Att vara ute i bergen, i kylan, utan så mycket mat.
Många, särskilt unga, har kanske inte den tåligheten att bara kunna uthärda.
Jag ser fram emot att testa hur mycket jag klarar.
- Titta, en del av en regnbåge. - Ja, du hittade en regnbåge!
Bra vibbar första dagen.
Reading rainbow...
Bara några hundra meter öst om Charlie ger sig Team Delta in på sitt område...
Det ser ut som en liten glänta i lä.
...och hittar ett område de anser lämpa sig som läger.
Vilken magisk skogssolnedgång.
- Vad tycks? - Det känns som en bra idé.
Vi är de utstötta, för när lagen bildades var vi de som inte valdes.
- Vad är de här till? - De funkar även på ekorre och hare.
Paul är vår jägare.
- Jag är faktiskt kock också. -Åh, nej!
Dawn vet vad vi kan livnära oss på här ute.
Jag är i marinkåren och Joel är ingenjör.
De utstötta. Där fick ni andra, rätt åt er!
De här är det bara att kapa till.
Annars skulle ensamvargarna bygga läger för en.
Men medan dagsljuset bleknar faller Delta team snabbt in i samverkande roller.
Här ute är det inte läge att sitta och tänka på saken.
Man måste sätta fart.
Med stängerna som Joel kapat till...
- Det blev fina stänger. - Eller hur?
...och linorna Jordan tog från fallskärmen...
Snåla så mycket det går.
...reser de två stänger som stöd för presenningen.
Jag har jagat och fiskat mycket, så det här känns bra.
Min militära bakgrund är en stor fördel.
Men insikten att de kanske inte förblir lagkamrater finns hela tiden med.
Jag går målmedvetet fram. Följ mig eller gå emot mig.
- Oj, det här är ju... - Plats åt alla?
Det blir ju bra, ja.
Barndomen i östra Kentucky var fattig, men så var det för alla där.
Sånt här var vardag för oss.
Här har vi en snara. Japp, vi får äta ekorre.
Ibland var det så att fick man inte kött i frysen blev det en mager vinter.
Det har jag lämnat bakom mig nu, men vill se om jag fortfarande kan,
om jag har banden kvar.
Räck mig yxan, så röjer jag upp för en lägereld här.
I lagsammanhang kommer jag överens med alla,
men har svårt med fräcka typer som pressar på och går över gränser.
Hur förtjänade vi det här?
Men när det regnar är det annat.
Dag ett närmar sig sitt slut och de fyra lagen har byggt enkla vindskydd.
Alpha och Bravo har dragit fördel av terrängen
medan Charlie och Delta har satsat på tältbyggen på platt mark.
Och när Alaskas sol går ner
finns det bara ett sätt att möta minustemperaturerna: Med en lägereld.
Det blir kärvt att göra upp eld.
Det börjar skymma.
Allt är genomsurt, marken är blöt och luften fuktig.
Adrenalinet pumpar, vi bränner kalorier. Men vi måste göra upp eld.
Nu är det bråttom.
Men, vaf...
Jaha.
In med dig.
Alpha och Bravo...
Kom igen.
Förbannat.
...har inte lyckats lösa fuktproblemet.
Jag har rullat ihop all vår mossa.
Den borde ju inte vara så fuktig längre?
Varken mossan som Alpha samlat ihop...
Jag får inte eld på den.
...eller träflisorna Bravo använder är torra nog att antändas av gnistorna.
Kom igen, fortsätt så.
Tusan, jag kvävde den.
Vi är som i en jättelik svamp Här hittar man inget som är torrt.
- Vet du hur man gör? - Ja. Jösses.
Kör på sidan och snärta med handleden.
Jag har lite problem med Nick.
Jag är inte en kvinna som backar när jag har fått nog.
Jag är uthållig, och det hoppas jag att han ser.
Vänta.
Det tog inte, vänta. Kan du fluffa upp bomullen?
- Från sjukvårdsväskan? - Ja.
Det finns inga regler mot det, så Nick försöker möta fuktig tändved
med bomullstussar ur sjukvårdsväskan.
- Så där. - Där satt den.
Det finns inga regler här, men så är det med överlevnad. Samma sak.
- Mata långsamt. - Ja.
Man måste vara smart och dra fördel av allt man kan.
- Jag valde rätt lag! - Ja.
Vi har eld och vindskydd. Och det är bara dag ett!
- Ja. - Dag ett!
Snacka om lagarbete!
Närbelägna Delta har hittat samma lösning.
Jag tycker att vi har lyckats bra.
Så där.
- Ett tak, en eld. - Japp.
Och det efter en tredjedels dag.
Vi är i bra form, det blir en bra första natt.
Är jag den ende som fryser?
Jag försöker att inte tänka på det.
Ja, det är nog rätt kört.
Vi ligger illa till.
Det är svinkallt.
Sover ni?
Nej, så klart inte.
- Det blev kallt. - Ja, temperaturen dök.
Kände ni?
- Det blev kallt. Jag fryser. - Jo.
Som om det inte räckte tycks nattkylan
inte vara det enda som utgör en fara för teamen.
Hör ni...
De är riktigt nära.
- Känner ni vittringen? - Ja.
Jag fick en stark doft där, nånting kom förbi.
Brunbjörn är inte bara vanlig här...
Jag hör nog nåt röra sig där ute.
Jag också.
...de är förhärskande.
Med hela en björn per km2
är området de slagit läger i det björntätaste. I världen.
Det är nåt skitstort där ute.
En björn.
- Björn i närheten. - Håll utkik.
Jag har sprejen redo.
Här sover man inte.
DAG 2
Morgonen kommer och deltagarna har upplevt en första natt i sina nya hem.
En tuff natt. Kall.
Första morgonen.
I vårt vindskydd.
En hel binge skedar i vår lilla mugg.
Det var trångt i vår lilla kupol.
- Alla snarkade en del, av och till. - Jag snarkar inte.
Kallt och blött.
Då andas du riktigt tungt, då.
Jag låter som om jag dör.
Det var en klart tuff första natt.
Skinkorna var som isbitar. Det var min sämsta nattsömn nånsin.
Ni hade tur att jag bara behövde kissa tre gånger.
Trots värmande eld hade Charlie och Delta en besvärlig natt.
Kom igen.
Jag är jättetrött. Det blev ingen sömn.
Natten sög, marken var för ojämn för att hitta en bekväm ställning.
Första natten blev ju en väckarklocka. Det är mörkt i Alaska.
Mitt i natten, vid ett, vaknade allihop och frös.
Elden började falna, veden började ta slut. Så det blev allvar.
Vi insåg att vi inte är så oövervinnerliga som vi trott.
Charlie lyckades hålla elden i gång över natten.
Elden dånade natten igenom.
Men deras vattensamlare...
Vi fick en slurk!
...lyckades inte lika bra.
Vi har flera bäckar som möts i sumpmarken här uppe.
Dag två är mitt största bekymmer att hitta färskvatten,
för här har vi bara svarta tidvattengölar.
Vi kan ha bra jaktmark där borta.
Mycket björnspillning och hjortspår.
- Och vatten? - Ja, det är det viktiga: Vatten.
Jag växte upp på pappas gård på 100 hektar och lärde mig överlevnad där.
Och så kunde jag jaga på farföräldrarnas mark mest var dag.
Jag var sergeant i marinkåren, så jag kan anpassa mig till nästan allt.
Jag vill, jag sa upp mig för det här. Jag är här för att vinna.
- Där lär vi hitta vatten. - Jag är på för att kolla.
Det har varit fint att lära känna alla, vi funkar bra ihop.
- Humör! - Gott!
Hitta dricksvatten åt teamet.
Nick är vår jägare.
Angie är helt inne på fiske.
Jag kan gå i bräschen, jag har mycket praktisk erfarenhet
som fyller gliporna och stärker oss.
- Har ni muggarna? - Ja.
Nu inriktar jag mig främst på tre-regeln:
Man klarar ungefär tre timmar utan skydd och värme.
Man klarar ungefär tre dagar utan vatten och tre veckor utan mat.
- Vad tror du, Andrea? - Stillastående.
Så vi måste hitta dricksvatten.
Där lär det inte finnas nåt.
Jag ska försöka vara arbetsmyran och den som håller ihop laget.
Vänta.
Vad har vi här?
Färskvatten?
Bara det inte finns en bäverdamm, så att vi får i oss bajset. Giardiasis är trist.
Jag kollar.
- Vänta. - Vi måste ändå koka det.
Teamet överrumplas av Andreas risktagande.
Det är klart och rinnande, så...
Rinnande vatten är bättre än bakvatten, men kan ändå innehålla bakterier
och till och med parasiter.
Ute i vildmarken är vattnet en riskfaktor.
Hon drack lite.
Okej, förhoppningsvis inte nog för att bli svårt sjuk.
Bristen på porlande vatten i området är ett problem.
Det här får vi koka.
Natt ett i Alaska avklarad!
När vi når en annan plats och ser vad som finns där...
Ska vi verkligen flytta?
Efter en katastrofal första natt på ojämn mark utan färskvatten i närheten...
Vi kanske kan gå längs stranden och söka en bättre plats.
Ja.
...bestämmer sig Alpha för att flytta.
Rötterna under oss gjorde det rätt obekvämt.
Ännu en dag utan vatten går också emot överlevnadens tre-regel.
Tre dagar utan vatten, tre veckor utan mat.
Och nu har vi halkat efter de andra.
Jag har de breda färdigheter alla i marinkåren har.
En sak man lär sig i det militära är
att om man ska lägga upp en plan måste man vara helt säker.
Jill valde vår lägerplats, och den var helt obeboelig.
Så min förbättringsplan är att ta befälet här.
Jag har verkat i regn i en månad och tog mig igenom det.
Kan vi komma upp högre på nästa ställe vore det en klar hjälp med komforten.
De försökte ge mig skulden.
Men jag måste kunna fatta beslut för mitt team.
- Har vi med allt nu? - Vi följer den stigen.
- Minsta motståndets lag. - Uppfattat.
Jag är absolut inte den undergivna kvinnan i det här spelet.
Jag kör det här som jag vill.
Under Alphas sökande ser de rök...
De fick eld.
...vilket visar dem att ett motståndarlag lyckades att göra upp en eld.
Grattis. Bra för er.
Men hur mycket kraft brände ni på det?
- Hellre en obekväm första natt. - Vi är utvilade.
Jag vet att jag kan hantera vildmarken, för jag har upplevt mycket värre.
Jag sköts i ansiktet av mannen jag älskade med en .22-pistol.
Lyckligtvis var han fem meter bort, så den gick rakt igenom.
Dessvärre var det inte det värsta jag har upplevt.
Jag har sett mänsklighetens mörka sidor.
Det har vässat mina sinnen.
Det här ser intressant ut.
Det är svårt att se. Ska vi följa upp det?
Tjejerna är rätt tuffa.
Jag kollar så att Lee klarar sig.
Det är ju snorhalt!
Han är äldst i gruppen, och man måste ta hand om de sina.
Efter ett dygn utan vatten behöver Alpha inte bara en ny lägerplats
utan också bättre tur.
- Oj, jag hör ett vattenfall. - Fint.
Åh, bra.
- Fint. - Musik för mina öron, ju!
Färskvatten!
När man hittat färskvatten är det rimligt att slå läger i närheten.
Oj! Kom här och kolla.
Vi har bäckar på båda sidor.
Vi har vattendelare på båda sidor.
Det sluttar lite, men sover vi med huvudena uppåt som i natt...
Det är inte idealiskt, men vad är idealiskt här ute?
Ingenting.
Vart tog Lee vägen? Lee?
Lee!
Jag försöker att känna in Lee, och han verkar vilja klara sig själv.
Han verkar vara i sin egen lilla värld. Han är kanske som jag.
Jag är definitivt A-typen, och jag har svårt med lagarbetet.
Så är det kanske för honom också.
Efter en kall natt tar Bravo paus från att göra upp eld...
Precis vad vi behöver.
...och söker föda.
Har har ni blåbär!
Brian och Corey plockar bär medan Javier och Tim utforskar stranden.
Det ser djupt ut där, jag vill till grundare vatten här.
- Söker vi bara krabba och sånt? - Allt som är ätbart.
Det är typ ett dygn sen mitt senaste civiliserade mål mat.
Vi hittade lite sjögräs som blivit klar när tidvattnet gått ut.
Det smakar rent och fint.
Men lite kött skulle sitta fint!
Här har vi en vattensamling, och i såna blir de som lever på botten kvar.
Knacka på skalet. Får man inte upp den med handkraft, så lever den.
Jag står i ett vägskäl i livet.
Många vet vad de vill bli, läkare eller advokat, men jag är inte sån.
Jag är ny på det här.
- Går de här att äta? - Det finns experter som ätit dem och dött.
Jag ska visa dig en sak.
Tlingiterna är tidvattnets folk, och vid ebb är bordet dukat för dem.
Och de kysser var mussla.
- Smakar? - Nej, man kysser och samlar dem.
Domnar läpparna efter 30 till 60 minuter äter man dem inte.
Sväljer man den är det 50 % risk att man dör.
Jag skulle inte ta dem nu, vi har fettreserver kvar. Vi kan ändra oss sen.
Jag har redan ändrat mig. Jag tänker kyssa och plocka de här rackarna.
Jag pratar med dem och förvånas över deras bristande erfarenhet.
Men i den här tävlingen måste man inte nödvändigtvis vinna med sitt första lag.
Jag håller det i åtanke.
Javier fattar bra beslut som håller oss vid liv.
Men vi har ingen mat, för vi har ingen eld.
Jag är bra på att falla in i ledet och följa order,
men så fort order börjar kännas konstiga får vi ta ett snack.
Nu släpper vi stranden och gör upp eld.
Hittills har Delta visat sig vara en värdig motståndare.
De har gjort upp eld och har hittat vatten de kan koka för säkerhets skull.
Det bästa på morgonen: Kokt vatten.
De bättrar på vindskyddet
och tänker som de andra på att söka föda.
Man delar upp sig, och Jordan går ut på hjortjakt.
Det är precis sånt här jag söker. Där har vi nog en hov.
Paul lämnar lägret för att vittja sin snara.
Vi hade helt klart nåt här.
Jäklar.
En stund hade jag mitt byte. Vi får gillra om den.
Där rök frukosten. Det kanske blir lunch.
Paul kom visserligen tomhänt från fällan,
men upptäcker att ett annat djur är i högsta grad levande och nära.
Björnspillning?
Vi kände stark vittring i natt som kan ha varit björn.
Det är mer björnspillning där, så de verkar helt klart röra sig här.
Jag har försökt se var de andra är, men jag ser inte mycket rök.
- Ingen fara, de kan frysa. - Precis!
- De blir först med nödbloss. - Ja, det är ju bra för oss.
Jag kommer från en gård öster om Indianapolis.
Jag växte upp med jakt och fiske.
Min superkraft inom överlevnad är nog min förmåga att arbeta i lag
och att skapa kamratskap även i de svåraste lägen.
- Här är två stora! - Härligt.
Jösses. Ja!
- Hittade du en? - Ja, den bara låg där.
Jag förlorade min mor i självmord 2016, och sen dess
har jag velat testa mig själv för att hedra minnet av henne.
- Vi behöver bara 100 till. - Ja, ett gäng nävar till.
I lägret är Delta de första att tillaga och äta ett sparsamt mål av musslor.
Ät dem varma!
Med mat, vatten och eld på plats tycks Delta ha tagit en tidig ledning.
- Kom igen, Jordan! Matdags! - Nu äter vi.
- Oj, ett bär. Du har inte fått nåt än, va? - Nej, men du har förtjänat ditt.
Ni är så rara.
Jag känner mig hemtam med de otippade. Jag växte upp i en liten by, 25 personer.
Som barn red jag uppe i bergen.
Jag kunde jaga och samla och var tre, fyra månader i vildmarken på egen hand.
Jag trivdes bäst i skogen. Inte så mycket bland folk.
Men jag hoppas kunna passa in i teamet, för jag kom hit för att vinna.
110 %, jag ska vinna.
Jag tror inte att nåt annat team äter som vi gör nu.
Himlen visar att det kommer att regna.
Men vad deltagarna inte vet är att så här års
är det inte ovanligt att regnoväder varar en vecka åt gången.
I Charlie Camp...
...är färskvattnet det man tänker minst på.
Jag har spytt hela dagen.
Jag hade precis varit med och fått vindskyddet klart,
och plötsligt stöter min kropp bort allt vad mat och vatten heter.
Det blir inte bättre.
Gud, jag kan inte andas.
Åh, nej!
Jag tänker att kroppen försöker säga att nåt inte står rätt till.
- Vattnet kanske funkar för dig? - Inte just nu.
Det har gått flera timmar, och kräkningarna som drabbat Andrea...
...lättar bara inte upp.
I Bravo Camp fortsätter man att försöka göra upp eld.
Det är det viktigaste för oss nu.
Man sätter sin tilltro till den som tycks bli gruppens ledare: Javier.
Som ett av två team utan eld är det svår att hålla humöret uppe.
- Utan eld är det rätt kört. - Det suger här.
Allt är dyblött. Den här ön kan kyssa mig där bak.
Det är kärvt att se andra ha eld när alla har samma förutsättningar.
Vad gjorde de som vi missade? Vad har de?
Torrare ved? Är de helt bättre än vi? Vem vet?
Man vill vara positiv och optimistisk, men så är man ju realist...
Utan eld blir det ingen mat, ingen värme, kass sömn.
Slaget går förlorat.
- Det är väldigt tyst i Camp Bravo. - Tänk positivt.
Förbered skitmycket fnöske nu.
Javier är en bra kille men en hemsk ledare.
- Fortsätt samla, tack. - Mikrostyrningen suger.
Ta yxan, försök få ut kärnan.
Allvarligt!
Hör ni, killar? Rambo?
Vi vet vad vi måste göra, vi behöver inte en tjatande mamma.
Hör ni?
Hallå? Är det nån här?
Javier vet säkert mer än oss andra tillsammans,
men han går en på nerverna.
Och med bara en timme till solnedgången...
Jösses, jäklar.
...får Javier ett genombrott.
- Kan du hjälpa mig? - Visst.
Vi behöver ved.
- Fick du upp eld? - Ja.
- Mäktigt! - Bra jobbat.
Nu vände ju läget helt. Moralen stiger!
Fler flisor, tack.
Alla är lite gladare.
Utan eld hade jag klarat två dagar till.
- Vi behöver ved för att hålla elden igång. - Absolut. Lugna ner dig.
Jag vet inte vad som händer,
men det känns som att i det här läget lär det bara bli värre.
Nej.
Och jag vill inte sänka er.
- Nej, lägg av! Nej. - Allvarligt, inte vill du sluta.
Jag vill inte. Men jag vet inte om jag klarar natten, jag lär vara ute och spy.
Min kropp stöter bort allt vad mat och vatten heter.
Men jag ger mig inte i första taget.
Det lär ju bara bli värre. Jag hade inte väntat mig våldsamt spyende.
Det är nåt som inte stämmer, så jag har inget annat val än att kliva av.
Det suger ju!
Laget blev nog besviket, men jag skulle inte kliva av om jag inte måste.
Ni kommer att äga.
Det var knäckande, men jag hoppas att hon mår bra.
Andrea var toppen, vi kommer att sakna henne. Det är en mindre att dela mat med,
men också en mindre att dela uppgifter med.
Så det blir ju problem i längden.
Andrea var toppen, men förstod nog inte vad hon gav sig in i.
- Håll ut. - Ja, vi klarar oss.
Jag har tränat brottning i många år, och det sprider sig när folk ger sig.
När man har förbundit sig att satsa på äktenskap, vänskap, förhållanden.
Svikare är värst.
Det är svårt första gången, men nästa gång är det lättare.
Och ännu lättare gången efter det.
Det blir lättare och lättare under hela ens liv.
Rena eländet.
Ger du dig en gång med mig, så vet jag vad du är för en.
Och det tar emot att säga, men alla fixar inte det här.
Men...
...allvarligt, det suger att ge sig.
Andrea var den jag ville ha med mig i laget, och nu är hon borta.
Hur kommer det att gå med mig som enda kvinna i laget?
Skjuts jag bara åt sidan?
De andra vet inte vem, eller från vilket lag...
Vi är fortfarande fyra!
...men alla ser Andreas nödbloss.
Den första av 16 deltagare har beslutat sig för att sluta.
Hör ni. Jag såg precis ett nödbloss.
- Va?! - Japp. En borta.
Det för visserligen resten ett steg närmare segern...
Jag vill inte hurra, men hurra.
...men blir också en påminnelse om svårigheterna som väntar.
När jag frös arslet av mig tänkte jag: "Jag vägrar blir först."
På bara två dagar har Alaska visat sig vara deras livs största utmaning.
Jag tror inte att folk klarar 45 dagar i det här.
Ingen klarar sånt här. Ingen!
Men de anar inte att Alaskas förhållanden inte är det värsta de möter här.
De har ju inte mött varann än.
Det finns inga regler, vi kan bränna deras läger.
Herregud!
Är han där inne? Hade vi sån tur?
Släpp mig!
Det handlar inte om överlevnad utan om hårdhet.
Du vill hem. Du vill gå in dit, frysa och åka hem.
Själviska svin!
Jag är redo för nödblosset.
Du kan få mitt bloss i röven!
Få dem att lida. Vi fryser ihjäl.
Jag blöder varenda dag.
De stal ur vårt läger, allt är borta!
Han kommer.
De snor mina grejer.
Subban tänker ta flotten!
- Vi kapar halsen på dem. - Japp.
Undertexter: Henrik Brandendorff