EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Hvert år i et par korte måneder
strømmer ferskvand ind i Okavango Delta.
Det skaber det perfekte hjem
for en lille familie af elefanter.
Og en legeplads til deres to unge kalve,
Bosigo
og hendes kusine, Metsi.
Bosigo og Metsi påbegynder nu deres kærlighedsaffære med vand.
Men fra nu af
bliver deres liv defineret af det.
Dette ene dyrebare molekyle,
leveret til Jorden
af de forbløffende kræfter i vores univers.
Det har forvandlet denne planet
til et fristed
for liv.
UNIVERSET
VANDETS VERDEN
Sommeren er her.
Og det, der var paradis, er der ikke længere.
Det ferskvand, der oversvømmede deltaet,
er der kun i et par måneder.
Og vandhuller forsvinder nu.
Hurtigt.
Det betyder kun én ting
for de tusindvis af elefanter, der har levet her.
Det er tid til at komme videre.
Det her er det eneste hjem, Metsi og Bosigo har kendt.
Men om et par uger er alt vandet væk.
Så de må forlade deltaet med resten af familien.
En flok hunner,
søstre, tanter, kusiner og fætre.
Anført af deres bedstemor,
den store matriark, Pula.
De indleder en rejse sammen med tusindvis af andre familier.
Ud i ørkenen.
For at finde vand.
I de næste otte måneder
vandrer de fra vandhul til vandhul
og går på gamle elefantstier
ved hjælp af matriarken Pulas viden,
der kom til hende via generationer.
Turen vil bringe alle deres liv i fare.
Og de får brug for alle deres enestående sanser for at klare farerne.
At gennemføre denne rejse er ikke et valg.
Uden vand dør de.
Selv på vores blå planet
er flydende ferskvand en mangelvare.
Og hvis vi søger uden for vores egen planet,
er der endnu mindre.
Selv den mest udtørrede ørken på Jorden
er intet i forhold til resten af vores solsystem.
I de kolde ydre områder
er det eneste overfladevand is.
Som Saturns frosne måner,
hvor isfontæner rækker flere kilometer ud i rummet.
Tættere på Solen på Mars
fjernes vandet af vilde solvinde.
Og på Venus
koger det ganske enkelt væk.
Der er kun én verden, vi kender til,
der har gaven med flydende vand på overfladen.
En lyseblå prik.
Vores hjem.
Hvor vandet lige nu
driver en særlig familie ud på en overlevelsesmission.
Kun en måned efter afgangen fra deltaet
er der kun spredte mudderpøle tilbage.
Og de bliver færre og længere fra hinanden hver dag.
Pula bruger sin veludviklede hukommelse til at føre sin familie til et vandhul.
Hun kan huske den nøjagtige rute.
Selv årtier senere.
Det har været en lang dags march,
og de har alle et desperat behov for at drikke.
Men det samme har de andre 130.000 elefanter, der lever i Botswana.
Den tørre årstid har tiltrukket flokke fra nær og fjern
til dette vandhul.
De dyster alle om den samme aftagende ressource.
De voksne lærer de unge kloge overlevelsestrick,
såsom at skumme en mudret pøl for at få det mest ferske vand.
Og hvordan man bruger mudret vand som forfriskende solcreme.
Deres rynkede skind er perfekt til at fange vand og holde sig kølig.
Men Metsi og Bosigo lærer også,
at mudderpøle ikke kun er et sted at drikke.
De er også vandlande.
Med så mange tørstige elefanter
er vandhullet blevet drænet.
Pulas familie skal videre
og prøve at nå til det næste vandhul, før den brændende sol udtørrer det.
Denne kamp mellem sol og brændt jord
har raset, siden vores verden blev født.
Da vores blå planet var alt andet end blå.
For fire en halv milliarder år siden
var Jorden i sin barndom.
En ildkugle af smeltede klippesten.
Med udsigt til at blive en tør, ufrugtbar verden.
Men millioner af kilometer ude i de koldeste områder i solsystemet
blev der dannet vandkrystaller
på overfladen af støvpartikler.
Med tiden klumpede de støvkorn sig sammen til asteroider.
Millioner og millioner af dem.
Og de blev til asteroidebæltet.
En stor flade af isklippesten.
Men de lå forjættende, men uopnåeligt uden for Jordens rækkevidde.
Men heldigvis
var en kæmpe i bevægelse.
JUPITER FOR 4,5 MILLIARDER ÅR SIDEN
Unge Jupiter.
Et monster af en planet.
Kræfter inde i det turbulente indre solsystem
trak den langsomt ind mod Solen.
En flyverute, der bragte den på kollisionskurs
med asteroidebæltet.
Da den tordnede gennem asteroiderne,
kastede dens enorme tyngdekraft sten i alle retninger.
Men fra alt det kaos og ødelæggelsen
kom den ultimative kosmiske gave.
Vandholdige issten blev kastet mod Jorden.
De bragte løftet om liv et skridt nærmere.
I løbet af milliarder af år
blev asteroider vævet ind i Jordens stof, da den tog form.
Fanget i den uro, Jupiter skabte,
og drevet dybt ned i Jorden af asteroider,
havde vandmolekyler ikke en let rejse på vej hertil.
Og de havde stadig en lang vej forude.
Fængslet i millioner af år,
låst inde i Jordens smeltede kerne,
mens de ventede på et nyt mirakel,
der kunne sætte dem fri.
I dag er meget af Jordens vand stadig fanget under jorden.
Så elefanter har udviklet særlige evner for at finde det.
Selv mudderpølene er tomme.
Denne tørre sæson er blevet til tørke.
Men Pula har en superkraft.
Hendes utrolige snabel,
fyldt med millioner af sansereceptorer,
kan lugte vand på kilometers afstand
og finde kilderne dybt under jorden.
Men der skal graves.
Metsi er ikke en stor graver.
Men Bosigo er et naturtalent.
Og Metsi tilbydes en plads i baren.
Få slurke holder dem ikke gående længe.
Men hvis vand stadig var fanget inde i Jorden,
var der intet at drikke.
Der ville ikke være elefanter.
Slet intet liv.
Efter vand blev leveret her af asteroider
og opslugt af Jorden,
var det låst inde i klippestenen som krystaller
dybt inde i planeten.
Det forblev begravet i millioner af år
under et stort hav af magma.
Indtil Jorden langsomt, men sikkert blev kølet ned.
Og dens overflade blev hærdet til en tyk skorpe.
Så brød det kogende indre omsider igennem.
Enorme vulkaner
blæste gas og damp kilometer op i himlen.
Vandmolekyler blev omsider sat fri.
Og dannede de første skyer.
De voksede og blev opbygget i millioner af år,
og de blev fyldt med vand.
Indtil temperaturen dalede lige nok til,
at den allerførste regndråbe
blev formet og faldt.
Det, der fulgte, var en syndflod,
der varede tusindvis af år.
Pytter blev til floder.
Søer blev til have.
Og store have oversvømmede Jordens overflade.
Og her fik vandet noget magisk til at ske.
Det første liv.
Fra disse første celler
blev alt levende skabt.
Vand er den grundlæggende ingrediens
i alle celler i alle væsener på Jorden.
Og i dag
har flokken stadig det gamle vand indeni.
Det transporterer næringsstoffer og ilt.
Det driver hvert hjerteslag.
Og driver hvert åndedrag.
Livet udviklede sig på grund af vand.
Derfor kan intet liv overleve uden det.
I Botswana bliver tørken stadig værre.
Elefantens verden brænder.
Flokken undslipper den brændende skov,
men går direkte ind i en ny trussel.
I denne tørke lider alle
af tørst og sult.
Og for løver afhjælper elefantkalve begge dele.
De voksne samles rundt om Metsi og Bosigo.
Det er nok til at holde truslen væk.
Men løver er tålmodige væsener.
Og flokken skal stadig krydse en nådesløs ødemark
før det næste vandhul.
De har brug for en livline.
Og Jorden leverer den
på det mest uventede sted.
Akacietræet er et fyrtårn af håb.
Og et fristed for alle former for væsener.
De lange rødder når meget dybere under jorden,
end en elefant kan grave.
De trækker vand op til grenene
og bladene.
Det er vand nok til at holde dem gående.
Ekstra vigtigt for Metsis mor,
der stadig ammer sin kalv.
Men det er meget mere end bare en lokal oase.
Det er det afgørende led i vandets evige cyklus.
Akacietræet forbinder jord og himmel.
Ånder ilt og damp ud i luften.
Det brødføder skyer og driver vandets rejse rundt på planeten.
Lige siden regnen fodrede de første grønne spirer
og gav liv til det første træ,
har planter gjort vores planet beboelig.
De gav liv til en engang ufrugtbar klippesten.
Men de gaver, vores univers giver,
kan også blive fjernet.
For længe siden
var der en anden planet, hvis overflade var dækket af vand.
MARS FOR 3,5 MILLIARDER ÅR SIDEN
En vandverden som vores.
De samme kræfter, der bragte vand til Jorden,
gav det også til Mars.
Med en atmosfære på plads blev der dannet skyer.
Regnen faldt.
Floder flød.
Og et hav flød over overfladen.
Det var en verden af muligheder.
Den havde potentialet til at få liv.
Men det varede ikke ved.
For ikke langt væk var der et rasende atominferno.
Vores sol.
Den udsender en masse højenergipartikler, der er så kraftige og dødbringende,
at de kan ødelægge planeter.
Denne solvind strømmer gennem rummet
med 400 kilometer i sekundet.
Den susede gennem Mars-atmosfæren
og rev vandmolekyler fra hinanden.
Lidt efter lidt,
i løbet af millioner af år,
blev planetens beskyttende lag fjernet af Solens raseri.
Indtil dens hav fordampede,
og vandet gik tabt i rummet.
Mars blev en øde, frossen skygge af sit tidligere jeg.
Opslugt af støvstorme.
Enhver chance for komplekst liv forsvandt for evigt.
Det kunne også have været vores historie.
Men på Jorden
har vand og liv fundet en måde at holde ud på.
I Botswana,
efter 200 dage i den brændende sol,
er der intet vand at finde.
Voldsomme vinde pisker den brændte jord sammen til en støvskål.
Og elefanternes kvaler er ikke gået ubemærket hen.
I dagslys kan voksne normalt beskytte deres kalve.
Men når mørket falder på,
er det en anden historie.
Løver er mestre i kaos og forvirring.
De vælger det mest sårbare mål.
Arbejder som en flok.
Indtil der ikke er flere flugtveje.
Uden hele flokken som beskyttelse
overvælder løverne deres bytte.
Tørken og den endeløse søgen efter føde og vand
har påvirket Bosigo på ultimativ vis.
Elefanter danner dybe følelsesmæssige bånd.
Hele familien sørger over tabet af Bosigo.
Flokken samles for at trøste Metsi,
der føler det mest af alle.
Den uendelige kamp for at overleve udspilles hvert år.
På tværs af Okavango,
på hele vores planet
og længere ude.
Men i denne kamp om at overleve
var Jorden meget heldig
med en hemmelig værge, der beskytter den.
Dybt inde i midten
brænder og kærner planetens rasende smelteovn
og skaber et kraftigt magnetfelt,
der strækker sig fra hjertet af planeten
og 65.000 kilometer ud mod Solen.
Et afgørende kraftfelt, der forsvarer Jorden.
Fra de samme vilde solvinde,
der fjernede vand fra Mars.
Det besejrer dem, før de rammer vores atmosfære.
Det beskytter vores livsvigtige vand.
Holder alle dråber tæt på vores planet.
Det er det, der gør vores lyseblå prik ulig alle andre steder.
Et sted, hvor liv kan trives.
Det hjælper elefanterne.
Det sørger for, at regnen vender tilbage hvert år.
I det fjerne tager stormskyer form.
Elefanter kan registrere den lavfrekvente tordenrumlen
på 240 kilometers afstand.
Og den fortæller dem, at det er tid til at vende tilbage til Okavango.
Fra Angolas højland
væver vandet sig vej gennem Botswana.
For at genoplive deltaet
med livets kys.
Hvert skridt, der bringer flokken tættere på hjemmet,
er en fortsættelse af en meget større kosmisk odyssé.
Fra små molekyler, der får et lift på støv uden for Jupiter,
til at overleve den tidlige Jords knusende varme.
Fængslet i planetens kerne
og så sat fri til at så livets frø.
Hver dråbe vand har en fantastisk historie at fortælle.
Hvert molekyle er et led i en ubrudt kæde
med en cyklus på titusinder af år.
Gennem luften,
have,
sten
og elefanter.
Efter otte måneder og hundredvis af kilometer
er Metsi og hendes familie
omsider nået frem til det livgivende vand i deltaet.
Det er langt over tiden til at drikke
og lege.
Og drik så lidt mere.
Og til at vise det nyeste familiemedlem,
hvordan de griber ting an i deltaet.
Metsi og hendes nye kusine
er de seneste i en lang række,
der drager nytte af vandets mirakuløse ankomst til denne planet.
De vil altid være forbundet til Universet,
der gav vores planet denne magiske ingrediens.
Og gav os evnen til at bevare og værdsætte den.
Næste gang slutter historien om vores univers
med den kraft, der bringer alt det, vi har set hidtil, sammen.
Den store skulptør af kosmos,
tyngdekraften.
Det er en tiltrækningskraft, der byggede vores planet.
Og vi bringer to pingviner sammen på Jordens sydpol.
Men hvornår begyndte tyngdekraften at påvirke den?
Hvordan skaber den både orden og kaos?
Og hvorfor gør de vores til den perfekte planet til liv
og kærlighed?
Tekster af: Claus Christophersen