ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Щороку протягом лише кількох місяців
у дельту Окаванґо тече прісна вода.
І це місце стає ідеальним…
для маленької родини слонів.
Та ігровим майданчиком для двох слоненят…
Босіґо…
і її двоюрідної сестри, Метсі.
Босіґо й Метсі тільки починають закохуватись у воду.
Але відтепер
від неї залежить їхнє життя.
Одна цінна молекула…
яку доставили на Землю…
дивовижні сили Всесвіту.
Вона перетворила цю планету…
на рай…
для життя.
ВОДНИЙ СВІТ
ДЕЛЬТА ОКАВАНҐО, БОТСВАНА
Настало літо.
І раю як не було.
Прісна вода наповнює дельту…
всього на кілька місяців.
А тепер водойми зникають.
Швидко.
Для тисяч слонів,
які тут живуть, це означає лише одне…
час рухатися далі.
Для Метсі й Босіґо це місце було єдиним домом.
Але за кілька тижнів уся вода зникне.
Тож вони мають покинути дельту разом з іншими членами родини.
Стадом самок:
тіток і сестер.
Яких веде їхня бабуся,
велика матріархиня Пула.
Вони вирушають у подорож разом із тисячами інших родин.
У пустелю.
Щоб знайти воду.
Наступні вісім місяців
вони мігруватимуть від водойми до водойми.
Ітимуть древніми слонячими стежками,
керуючись знаннями матріархині Пули,
які передавалися від покоління до покоління.
Вони всі ризикують життям.
І користатимуться з кожного винятково розвиненого чуття, щоб пережити небезпеку.
Вони не вибирали, вирушати чи ні.
Без води вони помруть.
Навіть на нашій блакитній планеті
рідкої прісної води бракує.
А якщо шукати за її межами…
знайдемо ще менше.
Навіть найсухіша пустеля Землі —
ніщо в порівнянні з рештою Сонячної системи.
У холодній зовнішній частині…
САТУРН
…на поверхні є лише лід.
Зокрема на зледенілих супутниках Сатурна…
ЕНЦЕЛАД
…фонтани льоду вистрілюють у космос на кілометри.
Ближче до Сонця, на Марсі,
вода висушується сонячними вітрами.
А на Венері
вона просто википає.
Є лише одна відома планета,
на поверхні якої розлито цей скарб.
Блідо-блакитна цятка.
Наш дім.
Де прямо зараз
одну родину вода змушує боротися за виживання.
Лише за місяць після відходу з дельти
тут лишилися лише численні брудні калюжі.
І з кожним днем
їх ставало все менше, а відстань між ними збільшувалася.
Завдяки чудовій пам’яті Пула веде свою родину до водойми.
Вона згадає точний маршрут
навіть через десятки років.
Після довгого дня в дорозі
їх усіх мучила сильна спрага.
Те саме відчувають й інші сто тридцять тисяч слонів,
які живуть у Ботсвані.
Через засушливий сезон стада з усіх усюд…
зібралися біля цієї водойми.
Усі вони змагаються за один ресурс, якого стає дедалі менше.
Дорослі вчать малечу хитрим прийомам виживання,
наприклад як зібрати з поверхні каламутної водойми найчистішу воду.
І як використати бруд як освіжний протисонцевий крем.
Їхня зморшкувата шкіра чудово затримує воду для охолодження.
Однак Метсі й Босіґо також дізнаються…
що в таких ставках не лише п’ють воду.
Це ще й аквапарки.
Через таку кількість
спраглих слонів водойма осушилася.
Родина Пули має рухатися далі…
і спробувати дійти до іншої водойми,
доки її не висушить палюче сонце.
Ця битва між сонцем і випаленою землею
триває від народження нашого світу.
Коли наша планета була зовсім не блакитною.
Чотири з половиною мільярди років тому…
Земля була на початковому етапі розвитку.
Вогняна куля з розплавленого каменю.
Вона мала стати сухою, пустельною планетою.
Але за мільйони кілометрів у найхолоднішій частині Сонячної системи…
на поверхні частинок пилу
утворювалися кристали води.
З часом ці частинки пилу скупчилися в астероїди.
Їх було мільйони.
Вони утворили пояс астероїдів.
Величезну ділянку крижаного каміння.
Однак для Землі вони лишалися манливо недосяжними.
На щастя,
рухався велетень.
ЮПІТЕР 4.5 МІЛЬЯРДА РОКІВ ТОМУ
Юний Юпітер.
Не планета, а монстр.
Сили в турбулентній внутрішній частині Сонячної системи
повільно тягнули її до Сонця.
Планета рухалася по траєкторії, яка вела до зіткнення
з поясом астероїдів.
Коли він проривався через цю ділянку…
його потужна гравітація відкидала каміння в усі напрями.
Усе-таки цей хаос і руйнування
принесли прекрасний космічний дар.
Зледенілі просочені водою камені летіли до Землі.
І можливість зародження життя ставала трохи реальнішою.
Протягом мільярдів років
астероїди впліталися в тканину Землі, поки вона формувалася.
Хаос, спричинений Юпітером,
заглиблення в Землю разом з астероїдами —
молекулам води було непросто сюди дістатися.
Але попереду все одно був довгий шлях.
Вони провели мільйони років
ув’язненими в розплавленому ядрі Землі.
Чекали на нове диво…
яке їх звільнить.
Сьогодні більша частина води планети все ще під землею.
Тож слони розвинули спеціальні навички, щоб її шукати.
Порожні навіть каламутні ставки.
Посушливий сезон перетворився на повну засуху.
Але в Пули є суперсила.
Її неймовірний хобот
має мільйони рецепторів.
Відчуває запах води за кілька кілометрів…
і може виявляти джерела глибоко під землею.
Але треба копати.
У Метсі це не дуже виходить.
А от у Босіґо талант.
Тим часом Метсі пропонують присісти в барі.
Кілька ковтків не вистачить надовго.
Але якби вода залишилася в землі,
не було б і цього.
Не було б слонів.
Жодних організмів.
Після того як астероїди доставили сюди воду
і її поглинула Земля…
вона була ув’язнена в камінні у формі кристалів
глибоко всередині планети.
Мільйони років була схована
під величезним морем магми.
Доки Земля повільно, але впевнено не охолола.
А її поверхня не стала товстою скоринкою.
Тоді кипляча середина нарешті прорвалася назовні.
Величезні вулкани
викидали в небо кілометри газу й пари.
Нарешті молекули води звільнилися.
І утворили перші хмари.
Вони росли й купчилися мільйони років,
наповнювалися водою.
Доки температура не опустилася якраз настільки…
що сформувалася й випала…
перша крапля.
Після цього Землю заливало…
тисячі років.
Калюжі перетворилися на річки.
Озера стали морями.
Великі океани затопили поверхню Землі.
У них вода породила дещо чарівне.
Перше життя.
З цих перших клітин
з’явилися всі живі істоти.
Вода — основна складова
кожної клітини всіх істот на Землі.
Сьогодні…
стадо досі несе в собі цю древню воду.
Вона транспортує поживні речовини, кисень.
Уможливлює кожне серцебиття.
Кожний подих.
Життя розвивалося завдяки воді.
Саме тому жодна істота без неї не виживе.
У Ботсвані засуха лише посилюється.
Світ слонів палає.
Стаду вдається втекти від лісової пожежі…
але вони стикнулися з новою загрозою.
У таку засуху всі страждають…
від спраги та голоду.
І те, й інше леви можуть утамувати слоненятами.
Навколо Метсі й Босіґо збираються дорослі.
Це дасть змогу стримувати загрозу.
Але леви — терплячі створіння.
А стаду все ще треба перетнути безжальну пустелю…
щоб дістатись іншої водойми.
Їм потрібна поміч.
І Земля її надає…
в найнесподіванішому місці.
Дерево акації — промінь надії.
І притулок для істот усіх видів.
Його довге коріння сягає набагато глибше,
ніж яма, яку може вирити слон.
Воно втягує й підіймає воду до гілок…
і листя.
Води якраз достатньо, щоб вони поновили сили.
Це особливо важливо для матері Метсі…
яка досі годує молоком.
Але це не просто місцевий оазис.
Це важлива ланка в нескінченному колообігу води.
Дерево акації — посередник між землею та небом.
Воно виділяє кисень і випари води в повітря.
Допомагає хмарам наповнитися, а воді — циркулювати планетою.
Відколи дощ напоїв перші зелені пагони…
й дав життя першому дереву…
рослини робили нашу планету придатною для організмів.
Так на колись пустельній кам’яній кулі зародилося життя.
Однак Всесвіт може не лише дарувати подарунки,
а й забирати їх.
Колись давно
рідка вода була на поверхні ще однієї планети.
МАРС 3.5 МІЛЬЯРДА РОКІВ ТОМУ
Водний світ, як і Земля.
Ті самі сили, що доставили воду на Землю,
також принесли її на Марс.
Оскільки планета має атмосферу,
утворилися хмари.
Випав дощ.
Потекли річки.
І на поверхні розлився океан.
Це був світ можливостей.
У якому потенційно могло зародитися життя.
Але так було недовго.
Бо недалеко лютувало ядерне пекло.
Сонце.
З нього виходять потоки високоенергетичних частинок,
настільки потужних і смертоносних…
що вони можуть спустошити планети.
Цей сонячний вітер дме в космосі…
зі швидкістю 400 кілометрів на секунду.
Він прорвався крізь атмосферу Марса
й знищив молекули води.
Поступово,
за мільйони років,
люте Сонце змело захисний шар планети.
Її океан випарувався…
і вода загубилася в космосі.
Марс став пустельною, зледенілою тінню колишнього світу.
Його накрили пилові бурі.
Шансів, що тут з’являться складні організми, більше не було.
Так могло би бути й із нами.
Але чомусь на Землі
вода й організми знайшли спосіб зачепитися.
У Ботсвані
після двохсот днів під палючим сонцем…
води більше не було.
Сильні вітри здіймають на випаленій землі пилові бурі.
А клопіт слонів нікуди не зник.
Удень дорослим зазвичай добре вдається захищати малечу.
Але коли настає ніч…
усе по-іншому.
Леви майстерно сіють хаос і сум’яття.
Вони вибирають найуразливішу ціль.
Працюють зграєю.
Доки тікати більше нікуди.
Без крила захисту всього стада
здобич опиняється в левових лапах.
Посуха та нескінченні пошуки їжі
й води позначилися на Босіґо.
Слони мають глибокий емоційний зв’язок.
Утрату Босіґо оплакує вся родина.
Стадо збирається, щоб утішити Метсі…
якому зараз найважче.
Нескінченна боротьба за виживання повторюється щороку.
Біля Окаванґо…
по всій нашій планеті…
і за її межами.
Але Землі в цій битві за виживання
пощастило…
бо вона має таємного охоронця.
Глибоко в надрах…
кипить і плавиться вміст підземних котлів Землі…
генеруючи потужне магнітне поле,
що починається в серці планети
й простягається на шістдесят п’ять тисяч кілометрів у сторону Сонця.
Це надзвичайно важливе силове поле захищає Землю.
Від тих самих диких сонячних вітрів,
що осушили Марс.
Угамовує їх, перш ніж вони потраплять у нашу атмосферу.
Захищає таку необхідну воду.
Утримуючи кожну краплю біля нашої планети.
Ось чому ця блакитна цятка не схожа на жодну іншу.
Це місце, де може процвітати життя.
Де слони врешті отримують необхідне.
Щороку неодмінно випадає дощ.
Удалині утворюються грозові хмари.
Слони можуть почути низькочастотний гуркіт грому
за 240 кілометрів.
Для них це знак, що час повертатися до Окаванґо.
З високогірних районів Анголи
вода тече через Ботсвану.
І наповнює дельту…
життєдайною рідиною.
Кожен крок, який наближає стадо до дому…
це продовження значно більшої космічної одіссеї.
Крихітні молекули пережили автостоп із Юпітера на частинках пилу…
нищівну спеку давньої Землі…
ув’язнення в ядрі планети…
а тоді звільнилися, щоб сіяти насіння життя.
Кожна крапля води має дивовижну історію.
Кожна молекула — ланка в нерозривному ланцюзі колообігу,
що триває десятки тисяч років.
Вона мандрує повітрям…
океанами…
камінням…
і тілами слонів.
Через вісім місяців і сотні кілометрів
Метсі та її родина
нарешті прийшли до життєдайних вод дельти.
Уже давно час напитися…
і гратися.
А потім попити ще.
І показати новому члену родини…
уклад життя в дельті.
Метсі та її маленький родич —
останні в довгому ряду тих,
хто виграв від дивовижного прибуття води на цю планету.
Вони завжди будуть пов’язані із Всесвітом,
який подарував нашій планеті цей чарівний складник.
І дав нам можливість берегти її та плекати.
Наприкінці ви дізнаєтеся про силу,
яка об’єднує все, про що ми вже розповідали в історії про Всесвіт.
Про великого космічного скульптора —
гравітацію.
Це сила тяжіння, завдяки якій сформувалася наша планета.
І зблизяться двоє пінгвінів на південному полюсі Землі.
Але коли почала діяти гравітація?
Як вона створює порядок і хаос?
Та чому це робить нашу планету ідеальною для життя…
і любові?
Переклад субтитрів: Троцька Ольга