‎În fiecare an, preț de câteva luni scurte,
‎în Delta Okavango curge apă dulce…
‎creând condiții ideale‎…
‎pentru o mică familie de elefanți.
‎Și un loc de joacă ‎pentru cei doi pui ai acesteia…
‎Bosigo
‎și Metsi, verișoara ei mai mică.
‎Dragostea pentru apă ‎e ceva nou pentru Bosigo și Metsi.
‎Dar, de acum înainte,
‎viața lor va fi influențată de ea.
‎Această moleculă prețioasă…
‎a fost adusă pe Terra…
‎de forțele uimitoare ‎care acționează în Universul nostru.
‎Apa a transformat planeta…
‎în refugiul ideal…
‎pentru viață.
‎UNIVERSUL DESCOPERIT
‎LUMEA APELOR
‎DELTA OKAVANGO, BOTSWANA
‎A sosit vara.
‎Iar fostul paradis e doar o amintire.
‎Apa dulce care a inundat delta…
‎rezistă doar câteva luni.
‎Iar ochiurile de apă dispar acum.
‎Rapid.
‎Asta înseamnă un singur lucru
‎pentru miile de elefanți ‎care locuiesc aici.
‎E timpul să plece.
‎Acesta a fost singurul cămin familiar ‎pentru Metsi și Bosigo.
‎Dar, în câteva săptămâni, ‎toată apa va dispărea.
‎Deci trebuie să părăsească delta ‎alături de restul familiei.
‎O turmă de femele,
‎surori, mătuși și veri.
‎Sunt conduse de bunica lor,
‎marea matroană Pula.
‎Pornesc în călătorie ‎alături de mii de alte familii.
‎Către deșert.
‎În căutarea apei.
‎În următoarele opt luni,
‎vor migra de la un ochi de apă la altul…
‎pe vechile cărări bătute de elefanți,
‎pe baza cunoștințelor căpeteniei,
‎transmise din generație în generație.
‎Drumul le va pune viața în pericol.
‎Vor avea nevoie de toate ‎simțurile lor excepționale pentru a răzbi.
‎Nu e o călătorie voluntară.
‎Fără apă, ar muri.
‎Chiar și pe planeta noastră albastră,
‎apa proaspătă, în stare lichidă, ‎e o raritate.
‎Iar dacă depășim ‎hotarele planetei noastre,
‎devine tot mai rară.
‎Cel mai arid deșert de pe Terra
‎pălește în comparație ‎cu restul sistemului solar.
‎Pe întinderile sale îndepărtate și reci…
‎singura apă de suprafață e înghețată.
‎Cum e cea ‎de pe lunile reci ale lui Saturn,
‎unde gheizere înghețate ‎o proiectează la kilometri înălțime.
‎Mai aproape de Soare, pe Marte,
‎apa e înlăturată ‎de vânturile solare sălbatice.
‎Iar pe Venus, pur și simplu fierbe.
‎Există o singură lume cunoscută
‎care se bucură ‎de apă lichidă la suprafață.
‎Un punct azuriu.
‎Casa noastră.
‎Unde, acum,
‎apa trimite o anumită familie ‎într-o expediție pentru supraviețuire.
‎La o lună după ce au părăsit delta,
‎au rămas doar câteva ochiuri de noroi.
‎Și, cu fiecare zi care trece, ‎sunt tot mai mici și mai rare.
‎Memoria excepțională a Pulei o ajută ‎să-și ducă familia către un ochi de apă.
‎Își amintește traseul precis,
‎chiar și după câteva decenii.
‎Marșul de azi s-a prelungit
‎și toți ard de nerăbdare să bea apă.
‎La fel de însetați sunt însă și ceilalți ‎130.000 de elefanți din Botswana.
‎Sezonul secetos a atras ‎turme de pretutindeni…
‎la acest ochi de apă.
‎Toți concurează pentru aceeași resursă.
‎Adulții îi învață pe tineri ‎trucuri inteligente de supraviețuire.
‎De exemplu, cum să cauți ‎apa proaspătă la suprafață.
‎Și cum să folosești ‎apă noroioasă ca protecție solară.
‎Pielea lor ridată e perfectă ‎pentru a reține apa și a-i răcori.
‎Dar și Metsi și Bosigo învață…
‎că ochiurile de noroi ‎nu sunt doar de adăpat.
‎Sunt și parcuri acvatice.
‎Cu atâția elefanți însetați,
‎ochiul de apă s-a epuizat.
‎Familia Pulei trebuie să continue…
‎și să caute apa din următorul ochi, ‎înainte ca soarele să o evapore.
‎Această luptă între soare ‎și pământul pârjolit
‎se dă încă de la formarea lumii noastre.
‎Când planeta noastră albastră ‎numai albastră nu era.
‎Acum patru miliarde și jumătate de ani…
‎Pământul era proaspăt format.
‎O sferă de rocă topită.
‎Destinul său era să devină ‎o lume uscată, stearpă.
‎Dar, la milioane de kilometri, ‎în cele mai reci zone din sistemul solar…
‎se formau cristale de apă
‎pe suprafața particulelor de praf.
‎Cu timpul, aceste boabe de praf ‎s-au unit, formând asteroizii.
‎Milioane de asteroizi.
‎Iar aceștia s-au concentrat ‎în centura de asteroizi,
‎o uriașă întindere de roci înghețate.
‎Totuși, au rămas departe, ‎în afara zonei terestre.
‎Dar norocul a făcut ‎ca un uriaș să se deplaseze.
‎JUPITER, ACUM 4,5 MILIARDE DE ANI
‎Tânărul Jupiter.
‎O planetă colosală.
‎Forțe din tumultuosul ‎sistem solar interior
‎o atrăgeau încet către Soare.
‎Se afla însă pe un curs de coliziune
‎cu centura de asteroizi.
‎Înaintând semeață printre asteroizi…
‎uriașa sa forță gravitațională ‎proiecta roci în toate direcțiile.
‎Și totuși, din haos și din distrugere
‎a venit darul cosmic suprem.
‎Roci înghețate, bogate în apă, ‎au fost proiectate spre Terra…
‎transformând în realitate ‎potențiala apariție a vieții.
‎Timp de miliarde de ani,
‎asteroizii au ajuns în scoarța terestră, ‎la formarea planetei.
‎Prinse în agitația produsă de Jupiter
‎și proiectate adânc ‎în Pământ de asteroizi,
‎moleculele de apă ‎nu au avut o călătorie ușoară.
‎Iar drumul lor abia începea.
‎Închise timp de milioane de ani,
‎captive în nucleul terestru incandescent…
‎așteptând un alt miracol…
‎care să le elibereze.
‎Astăzi, foarte multă apă ‎e captivă încă sub scoarța terestră.
‎Iar elefanții au dezvoltat ‎abilități speciale pentru a o găsi.
‎Până și ochiurile mocirloase sunt goale.
‎Seceta inerentă sezonului ‎e în plină manifestare.
‎Dar Pula are o aptitudine specială.
‎Cu trompa ei incredibilă,
‎care conține milioane de receptori…
‎poate mirosi apa de la kilometri distanță…
‎și identifica sursele de apă din subteran.
‎Dar trebuie să sape după ea.
‎Metsi nu se omoară cu săpatul.
‎Dar Bosigo e expertă.
‎Iar Metsi primește și ea un scaun la bar.
‎Aceste înghițituri nu le vor ține mult.
‎Dar, dacă apa ar fi rămas în manta,
‎n-ar fi avut ce să bea.
‎Nu ar fi existat elefanți.
‎Și nicio altă formă de viață.
‎Apa, odată adusă aici de asteroizi
‎și consumată de Pământ…
‎era captivă în rocă, ‎sub formă de cristale,
‎adânc în interiorul planetei.
‎A rămas îngropată milioane de ani,
‎sub o mare imensă de magmă.
‎Până când încet, ‎dar sigur, Pământul s-a răcit.
‎Iar suprafața lui ‎s-a solidificat într-o crustă groasă.
‎Apoi, în cele din urmă, interiorul ‎clocotit și-a făcut loc spre suprafață.
‎Vulcani imenși
‎au aruncat gaze și vapori ‎la kilometri în atmosferă.
‎În sfârșit, moleculele de apă ‎fuseseră eliberate.
‎Ele au format primii nori.
‎Aceștia au crescut milioane de ani,
‎devenind saturați cu apă.
‎Până când temperatura a scăzut suficient…
‎pentru ca prima picătură de ploaie…
‎să se formeze și să cadă.
‎A urmat un potop…
‎care a durat mii de ani.
‎Bălțile s-au transformat în râuri.
‎Lacurile au devenit mări.
‎Și oceane imense ‎au inundat suprafața Pământului.
‎Aici, apa a creat ceva magic.
‎Prima formă de viață.
‎Din aceste prime celule
‎au apărut toate ființele.
‎Apa este ingredientul fundamental
‎din celulele fiecărei creaturi ‎de pe Pământ.
‎Iar astăzi…
‎membrii turmei încă poartă în ei ‎această apă străveche.
‎Ea transportă nutrienții și oxigenul…
‎alimentează fiecare pulsație a inimii…
‎și fiecare respirație.
‎Viața a evoluat datorită apei.
‎De aceea, nicio vietate ‎nu poate supraviețui fără ea.
‎În Botswana, seceta se agravează.
‎Lumea elefanților a luat foc.
‎Turma reușește să scape ‎din pădurea în flăcări…
‎dar dă peste o nouă amenințare.
‎Pe seceta asta, toate creaturile suferă…
‎de sete și de foame.
‎Iar pentru lei, ‎puii de elefant le-ar potoli pe ambele.
‎Adulții se adună ‎în jurul lui Metsi și al lui Bosigo.
‎Așa țin amenințarea la distanță.
‎Dar leii sunt creaturi răbdătoare.
‎Și turma are de traversat ‎un pustiu neiertător…
‎până la următorul ochi de apă.
‎Au nevoie de un sprijin.
‎Iar Pământul li-l oferă
‎în cel mai neașteptat loc.
‎Acest acacia e un simbol al speranței.
‎Și un refugiu ‎pentru creaturi de tot felul.
‎Rădăcinile sale lungi coboară ‎mult mai adânc în subteran
‎decât ar putea săpa un elefant.
‎Acestea aduc apa la ramuri…
‎și la frunze.
‎E exact apa necesară ‎pentru a-i ajuta să continue.
‎E foarte importantă pentru mama lui Metsi,
‎car încă își alăptează puiul.
‎Dar aici e mult mai mult ‎decât o simplă oază locală.
‎E legătura vitală ‎din ciclul etern al apei.
‎Acacia unește cerul cu pământul.
‎Expiră oxigen și vapori în aer.
‎Alimentează norii și continuă ‎călătoria apei în jurul planetei.
‎De când ploaia a hrănit ‎primii lăstari verzi…
‎și a dat viață primului copac…
‎plantele sunt cele care au făcut ‎planeta noastră locuibilă.
‎Ele au adus viața ‎pe uriașa minge de piatră stearpă.
‎Dar darurile oferite de Univers
‎pot fi și luate.
‎Cu mult timp în urmă,
‎mai era o planetă ‎cu apă lichidă la suprafață.
‎MARTE, ACUM 3,5 MILIARDE DE ANI
‎O lume a apelor, ca a noastră.
‎Aceleași forțe care au adus apa pe Pământ
‎au transportat-o și pe Marte.
‎Având atmosferă, s-au format nori.
‎Și au început ploile.
‎Râurile curgeau.
‎A apărut un ocean la suprafață.
‎Era o lume a posibilităților.
‎Ar fi putut susține viața.
‎Dar n-a ținut mult.
‎Pentru că, nu departe, ‎era un tumultuos infern nuclear.
‎Soarele nostru.
‎Eliberează torente de particule energetice ‎atât de puternice și de letale…
‎încât pot pustii planete.
‎Acest vânt solar înaintează prin spațiu…
‎cu 400 de kilometri pe secundă.
‎A pătruns în atmosfera marțiană
‎și a distrus moleculele de apă.
‎Puțin câte puțin, în milioane de ani,
‎stratul protector al planetei ‎a fost înlăturat de furia Soarelui.
‎Până când oceanul s-a evaporat…
‎și apa s-a pierdut în spațiu.
‎Iar fostul Marte s-a transformat ‎într-o planetă stearpă și înghețată.
‎Mistuită de furtuni de praf.
‎Șansa apariției vieții ‎s-a stins pentru totdeauna.
‎Ar fi putut fi și povestea noastră.
‎Dar, cumva, pe Pământ,
‎apa și viața au reușit să reziste.
‎În Botswana, după două sute de zile ‎în soarele arzător…
‎apa a dispărut complet.
‎Vânturi violente traversează ‎stepele pustiite.
‎Iar lupta elefanților ‎nu a trecut neobservată.
‎La lumina zilei, ‎adulții își pot proteja de obicei puii.
‎Dar, după căderea întunericului…
‎se schimbă situația.
‎Leii știu să creeze haos și confuzie.
‎Ei aleg cea mai vulnerabilă țintă.
‎Și atacă în grup.
‎Până nu mai are unde să fugă.
‎Leii își copleșesc prada,
‎care nu mai beneficiază ‎de protecția turmei.
‎Seceta și căutarea nesfârșită ‎a hranei și a apei
‎au costat-o viața pe Bosigo.
‎Elefanții dezvoltă ‎legături emoționale profunde.
‎Toată familia deplânge ‎pierderea lui Bosigo.
‎Turma se adună să o consoleze pe Metsi,
‎care e cea mai afectată de pierdere.
‎Lupta nesfârșită pentru supraviețuire ‎se repetă an de an.
‎Pe tot cuprinsul deltei…
‎pe toată planeta…
‎și dincolo de ea.
‎Dar în această luptă pentru supraviețuire,
‎Pământul a avut noroc.
‎Beneficiază de ajutorul ‎unui protector secret.
‎În adâncuri…
‎învolburatul cuptor topit al planetei ‎arde fără încetare…
‎generând un câmp magnetic intens,
‎care se întinde din inima planetei
‎spre Soare, pe o distanță ‎de 65.000 de kilometri.
‎E un câmp de forță vital, ‎care apără Pământul…
‎de aceleași vânturi solare sălbatice
‎care au lăsat Marte fără apă.
‎Sunt oprite înainte de a atinge ‎atmosfera noastră.
‎El protejează apa vitală,
‎învăluind fiecare picătură ‎din apropierea planetei.
‎Așa putem avea punctul nostru azuriu, ‎unic în tot Universul cunoscut.
‎Un loc unde viața poate prospera.
‎Le aduce alinare elefanților.
‎Se asigură că ploile ‎revin an de an, negreșit.
‎În depărtare, încep să se formeze ‎nori de furtună.
‎Elefanții pot detecta ‎frecvențele joase ale tunetului
‎de la 240 de kilometri distanță.
‎Acesta îi anunță că e timpul ‎să se întoarcă în Okavango.
‎Din munții Angolei,
‎apa își croiește drum prin Botswana.
‎Ea întinerește delta…
‎cu sărutul vieții.
‎Fiecare pas pe care-l face turma ‎către casă…
‎e o continuare a unei odisee cosmice.
‎Moleculele minuscule purtate ‎de praful de dincolo de Jupiter…
‎au supraviețuit în cuptorul ‎Pământului timpuriu.
‎Captive în miezul planetei,
‎au fost apoi eliberate, ‎pentru a planta arborele vieții.
‎Fiecare picătură de apă ‎are o poveste uimitoare.
‎Fiecare moleculă e o verigă ‎din lanțul neîntrerupt
‎care se întinde pe zeci de mii de ani.
‎În aer…
‎în oceane…
‎pe stânci…
‎și pe elefanți.
‎După opt luni ‎și sute de kilometri parcurși,
‎Metsi și familia ei
‎au ajuns, în sfârșit, ‎la apele vitale ale deltei.
‎De când așteptau să se adape…
‎și să se joace…
‎Și să mai bea un pic.
‎Și să-i arate celui mai tânăr ‎membru al familiei…
‎ce fac elefanții în deltă.
‎Metsi și noua ei verișoară
‎sunt ultimele ființe
‎care beneficiază de sosirea miraculoasă ‎a apei pe această planetă.
‎Vor fi conectați ‎pentru totdeauna la Universul
‎care a dat planetei noastre ‎acest ingredient magic.
‎Și care ne-a dat nouă capacitatea ‎de a-l păstra și de a-l prețui.
‎Data viitoare, povestea Universului ‎se încheie
‎cu forța care a reunit ‎tot ce am văzut până acum.
‎Marele sculptor al Cosmosului,
‎gravitația.
‎E forța de atracție ‎care ne-a construit planeta.
‎Și vom însoți doi pinguini ‎la Polul Sud terestru.
‎Dar când a început gravitația ‎să se manifeste?
‎Cum creează atât ordine, cât și haos?
‎Și de ce face ca planeta noastră ‎să fie ideală pentru viață…
‎și pentru iubire?
‎Subtitrarea: Gabi Nițu