Det er morgen i skoven.
Og for denne flok chimpanser er det tid til at komme ud af sengen
og komme i gang med dagen.
Men når du sover i en rede 40 meter oppe i luften,
kan det være lidt af en udfordring.
Dette morgenritual har spillet som et urværk
i utallige generationer.
En rytme drevet af en af de mest mystiske egenskaber i vores univers.
Tid.
Og tiden spiller en ekstra vigtig rolle for denne hunchimpanse.
Celeste er midt i 30'erne,
og hun har et tikkende ur indeni.
Et ur, der blev indstillet for 13,8 milliarder år siden.
Fra Big Bang kom der atomer
og energi,
der har rejst gennem store dele af rummet.
Og disse ingredienser
samles nu
for at skabe et nyt liv.
I Celestes livmoder tager en lille chimpanse form.
Der går yderligere 150 dage, før ungen møder verden.
Det er den tid, det tager.
Og uden tid
ville intet i vores univers nogensinde blive født.
Fra den yngste chimpanse
til det ældste sorte hul.
Men hvordan begyndte tiden?
Oplever alt tid på samme måde?
Og vil Universets ur nogensinde holde op med at tikke?
UNIVERSET
DET KOSMISKE UR
Dagen begynder for en chimpanse, som den gør for os.
Morgenmad.
Et kritisk måltid, når du spiser for to.
Celeste er allerede en erfaren mor.
Hendes førstefødte, Apollo, er flokkens dominerende han.
Og han kan være lidt langsom om morgenen.
Hver chimpanse har en forskellig alder.
De har hver deres personlighed.
Men de er alle rutinedyr.
Deres liv styres af tidens gang.
Vi kan ikke se den.
Eller høre den.
Vi kan ikke påvirke den på nogen måde.
Og alligevel er hvert hjerteslag, alle valg og gerninger
og enhver manglende gerning en konsekvens af tidens vedvarende strøm.
Den kan suse af sted eller trække ud.
Men tiden tikker konstant videre.
Stjerner og planeter dannes, bliver ældre og dør.
I deres kølvand dukker nye stjerner op.
Og fra nogle få
bliver de mest mystiske objekter i Universet født.
Sorte huller.
Tiden er den kosmiske leder.
Intet kan undslippe dens greb.
Selv om vi har anordninger, der kan følge og måle tid,
har chimpanser det ikke.
Celeste og hendes familie bruger Solen som deres guide.
Stiger op og buer over himlen.
Når den bevæger sig,
gør de også.
Chimpanser sover sjældent i samme rede to gange.
Hver morgen tager de af sted for at finde frisk frugt.
De rejser fra en del af deres territorium til en anden.
Men lige nu er den mest modne frugt
på den anden side af en åben slette.
Apollo og de stærkeste medlemmer i flokken går forrest
for at gøre det sikkert for de andre.
Ude i det fri
er de sårbare over for rovdyr, rivaliserende chimpanser
og varmen fra Solen, der går op.
De skal være hurtige.
Tiden tikker.
Solen, der bevæger sig over himlen,
danner chimpansernes grundlæggende tidsenhed.
Fra solopgang til solnedgang og tilbage til solopgang.
Den 24 timer lange dag.
Men en dag er faktisk ikke et mål for tiden.
Det er et mål for bevægelse.
Når vores planet roterer på sin akse,
bevæger skoven sig gennem rummet med 1.600 kilometer i timen.
Det tager 24 timer for Jorden at gennemføre en hel drejning.
Det giver chimpanserne 24 timers bevægelse.
Tolv i solskin og tolv i mørke.
Igen og igen.
Det er vores planets vedvarende drejning, der indstiller Jordens ur.
Og er chimpansernes pålidelige tidtager.
Men denne vigtige cyklus, vi tager for givet,
er ikke universel.
Så snart du forlader vores hjemmeplanet,
gælder 24-timers dagen ikke længere.
Flyvende tættest på Solen
er planeten Merkur.
MERKUR
Sammenlignet med os roterer den med sneglefart.
1.408-TIMERS DAG
Vores nabo Venus drejer endnu langsommere.
Det tager længere tid at rotere på sin akse,
end dens kredsløb rundt om Solen gør.
Venus' dag er…
5.832-TIMERS DAG
…længere end dens år.
5.390-TIMERS ÅR
Hver planet har sin egen unikke daglængde.
MARS 25-TIMERS DAG
SATURN 11-TIMERS DAG
NEPTUN 17-TIMERS DAG
Inklusive planeter langt uden for vores solsystem.
Treogtres lysår herfra,
i kredsløb om en ung stjerne,
er Beta Pictoris B.
Den drejer så hurtigt,
at den buler ud i siderne.
Det er den hurtigst drejende verden, vi kender til.
Her varer en dag kun otte timer.
8-TIMERS DAG
Alle planeter i vores univers drejer med deres egen fart.
Milliarder af verdener.
Hver med sit eget ur,
der tikker med forskellige rytmer.
Men alle bevæger sig fremad på en universel kosmisk tidslinje.
Tilbage på Jorden,
hvor Solen nu er næsten lige ovenover,
ved chimpanserne, hvad klokken er.
Det er frokosttid.
Og de krydsede savannen med perfekt timing.
De har fået jackpot.
De søde bær på det afrikanske druetræ
er her kun i få uger.
En sjælden årstidsgave fra skoven.
Hvor midten af dagen er en meget produktiv tid.
Dyr af alle størrelser udfører deres daglige opgaver.
Og de oplever alle tid forskelligt.
For små væsener, der lever hurtige, korte liv,
kan frokosttid føles som et helt liv.
For langsommere, længere levende ting
kan en time gå på et øjeblik.
Men uanset om du lever med høj fart
eller i slowmotion,
så skal alt liv i skoven holde sig til den samme 24-timers dag.
Og mens verden drejer videre,
tikker de dage forbi.
De dikterer alle chimpansers liv.
Især én.
Efter kun 15 uger
kan hele ungens krop ligge i sin mors hånd.
For at blive helt formet
skal en kaskade af perfekt timede hændelser finde sted.
I de næste 130 dage
er hvert minut, hvert nanosekund kritisk.
Nye celler deler sig og vokser med utrolig fart og præcision.
Lige nu
formerer hjerneceller sig med omkring 15 millioner i timen.
Vi har alle, fra vores første øjeblikke,
et dybt biologisk forhold til tiden.
Når sollyset aftager,
skifter chimpanserne instinktivt gear.
Til aftenindstilling.
Redesignaler til hele flokken.
Det er tid til at finde et sikkert sted at overnatte.
Deres sengetøj skal være blødt, men stærkt.
Det skader heller ikke, hvis det smager godt.
Hver dags rytme i skoven
afgøres af Solens position på himlen.
Men chimpansens medfødte tidssans
kommer fra noget inde i dem.
Dybt inde i deres hjerner er der et biologisk ur.
Bunker af neuroner fungerer som et pendul,
kontrolleret af gener, der tænder og slukker.
Og en cyklus, der gentages hver 24 timer.
Disse urgener skaber en cirkadisk rytme i kroppen,
der vokser og aftager i takt med vores planets rotation.
Kontrollerer hormoner,
puls
og energiniveauer.
Og lige nu sender chimpansernes kropsure beskeden:
"Det er tid til at blive søvnig."
Men ikke alle kan.
Celestes unges hjerne er stadig ved at tage form.
Uden sit eget interne ur
bruger den sin mors hormoner for at holde sig synkroniseret.
Men ungen får ikke altid memoet.
Heldigvis for Celeste,
og med en masse vækst forude,
falder hendes unge til sidst i søvn.
Mens chimpanserne sover højt oppe i trætoppene,
begynder andre skovboere nu at vågne.
Kropsure tikker løs
i planters og dyrs celler i hele skoven.
Urgener udviklede sig for to en halv milliarder år siden
i de første levende celler.
Dem, der kunne forudse en dags lys og mørke, havde en fordel.
Og da livet udviklede sig,
blev det synkroniseret med Jordens bevægelse.
Så i dag
findes disse ure i næsten alle væsener på Jorden.
Selv om nogle væsener foretrækker dag og andre nat,
danser alt liv til den samme takt.
Takket være mobilure,
der tikker i takt med Jordens drejning.
Mens i går bliver et minde,
begynder endnu en ny dag i skoven.
En ny cyklus,
men intet ur kan virkelig nulstilles.
Og der er diskrete spor rundt om i skoven, der afslører hvorfor.
Intet er det samme i dag, som det var i går.
Mindst af alt Apollo,
der lader til at være vågnet på den gale side af sengen.
Når han er i dårligt humør,
skal resten af gruppen bare holde lav profil.
Men han finder snart et mål for sin vrede.
Nogle af de yngre chimpanser har fundet honning til morgenmad.
Og de glemte at invitere Apollo med.
Du lærer hurtigt aldrig at komme på tværs af den dominerende han.
Han har et grimt bidemærke.
Det er heldigvis ikke meget alvorligt.
Med lidt omhu bør såret kunne heles.
Men sår efterlader ar
ætset ind i chimpansernes kroppe.
Uudslettelige fortidstegn, der afslører den ene universelle sandhed om tiden.
Den har en retning.
Du kan aldrig gå tilbage i tiden.
Kun fremad ind i fremtiden.
Det er tidens pil,
og den efterlader ar på alt
på hele Jorden
og længere ude.
Vores måne er overdænget med kampar, der er historier om gamle hændelser.
Det samme er planeterne.
MERKUR
Deres overflader vidner om en livstid med bombardementer af asteroider og kometer.
Men måske er det mest imponerende krater i vores solsystem
på en Saturn-måne.
Mimas.
Herschel-krateret er 130 kilometer bredt.
Det, der skabte dette enorme ar,
må have været tæt på at sprænge månen i stumper og stykker.
Mimas kan fortælle historien.
Men hændelser som den er uoprettelige.
JORDEN
Og de adskiller fortiden fra nutiden.
Kratere er tidsstempler…
MAURITANIEN
…der markerer et unikt øjeblik i historien.
21.000 ÅR GAMMELT
Vi kan aldrig se det øjeblik, de blev skabt.
50.000 ÅR GAMMELT
Men vi kan samle spor af tidligere hændelser…
AUSTRALIEN
…og kortlægge en kurs tilbage i tiden.
142 MILLIONER ÅR GAMMELT
Før kratere.
Før planeter.
Før stjerner.
Tilbage til en tid før tid.
13,8 MILLIARDER ÅR GAMMELT
Vores univers havde en begyndelse.
Et meget stort brag,
der skabte et tredimensionelt rum
og tid.
Men rum og tid er ikke adskilte.
Tiden er vævet ind i Universets stof.
Bundet til rummet som vores univers' fjerde dimension.
Big Bang satte Universets ur i gang.
Og sendte alt ind i fremtiden.
Det skabte tidens pil.
Fra vores univers' allerførste øjeblikke…
…skubber den os alle ind i fremtiden
og får alt til at vokse,
blive ældre
og forandre sig.
Fra barndommen til voksenlivet
rejser vi alle gennem livet i samme retning.
Vi bliver ældre dag for dag.
Og med alderen kommer visdom,
når ungdommelig uskyld erstattes af erfaring.
Tidens pil fører os gennem disse stadier af livet.
Den former os.
Definerer, hvem vi er.
Fra vores første øjeblikke
til vores sidste.
Chimpanser lever sjældent over 40 år.
Intet er udødeligt.
Alt, der findes i vores univers, har en begrænset levetid.
Måske også Universet selv.
I dag er galakserne fyldt med stjerner.
Men 95 procenter af de stjerner, der vil eksistere, er allerede født.
Så når vores univers rejser ind i fremtiden,
vil stjernerne gå ud én efter én,
så Universet får en stadig mørkere fremtid,
der strækker sig ud i trillioner, det er tusindvis af milliarder år.
Tidsperioden med stjernelys
bliver efterfulgt af en mørk tidsperiode med sorte huller.
Disse monstre brødfødes af resterne af døde stjerner og planeter.
Og når de gør det,
medfører deres voksende tyngdekraft ar på Universets sammensætning.
De forvrænger både rum og tid.
Kanten af et sort hul, der kaldes begivenhedshorisont,
er et område, hvor tyngdekraften er blevet så kraftig,
at den får tiden til næsten at stå stille.
Men selv sorte huller kan ikke undslippe tidens pil.
I den fjerne fremtid,
når der ikke er stjerner eller planeter tilbage at fortære,
vil de begynde at sulte.
Og langsomt,
meget langsomt,
vil de krympe.
Når de dør,
ved ingen, hvad der sker som det næste.
Men det kan være vores univers' ende.
Her på Jorden kan ingen af os bremse tiden.
Og en af Celestes tanter nærmer sig slutningen af sin tid.
Hun trækker sig tilbage fra gruppen og går alene ind i skoven.
Hun har levet mange år.
Men denne dag bliver hendes sidste.
Mens verden fortsætter med at dreje,
ligger hendes krop stille.
Men tiden fører os ikke kun mod slutninger.
Den skaber også begyndelser.
Når dage bliver til uger og uger til måneder,
er der store forandringer for en særlig chimpanse.
Hils på Cosmo.
Hendes hjerne og lemmer er nu fuldt formede.
Og hendes øjne er klar til at se verden.
Det præcise tidspunkt for fødslen er umuligt at vide.
Men hun kan blive født en af de nærmeste dage.
Hun har været i livmoderen i otte måneder.
Men hendes rejse begyndte for meget længe siden.
De elementer, der skabte hende, kom fra døende stjerner.
Vandet, der flyder gennem hendes krop, kom fra fjerne verdener.
Energien, der giver hende muskelkraft, kom fra Solens hjerte.
Men det er den mest mystiske ingrediens.
Den, der begyndte at tikke for 13,8 milliarder år siden.
Den har ført alle andre ingredienser til dette øjeblik.
På dette sted.
På denne planet.
Endnu en solopgang, endnu en morgen.
Og den her er ekstra speciel.
Velkommen til Jorden, Cosmo.
Dette dyrebare øjeblik bliver aldrig gentaget for Celeste.
Men Cosmos rejse er lige begyndt.
Det tager omkring tre måneder
at få hendes kropsur synkroniseret med planetens rytme,
et år, før hun for alvor kan kommunikere,
og måske 15 år, før hun er helt voksen.
Der venter meget forude.
Ligesom Cosmo
er vores univers stadig i sin barndom
i begyndelsen af en ufattelig lang levetid.
Vi lever i stjernelysets tidsperiode.
Et øjeblik, hvor tidens pil har fyldt universet med skønhed
og undere.
Men det er et kort tidsrum,
der aldrig bliver gentaget i Universets historie.
Ingen kan sænke tidens gang.
Vi bør ikke prøve.
For uden tid
ville der ikke være et nu.
Intet øjeblik i Solen.
Ingen øjeblikke overhovedet.
Uden tid
ville der ikke være liv.
Næste gang i historien om vores univers…
Jordens årstider.
Som en bjørnemor, der opfostrer sine unger,
oplever vi alle vores planets årlige forvandlinger.
Men hvad skabte Jordens årstider?
Hvordan er de forbundet til dannelsen af Månen?
Og hvorfor har kun vores planet de rette betingelser for liv?
Tekster af: Claus Christophersen