V lese je ráno.
A pro tuto tlupu šimpanzů
je čas vstát z postele
a začít den.
Ale když spíte v hnízdě, které je 40 metrů nad zemí,
může to být trochu náročné.
NAMLUVIL MORGAN FREEMAN
Tento ranní rituál se odehrává stále stejně
už po nespočet generací.
Rytmus poháněný jednou z nejzáhadnějších vlastností našeho vesmíru.
Časem.
A pro jednu samičku šimpanze hraje čas zvláště důležitou roli.
Celeste má něco přes 30 let
a uvnitř sebe má tikající hodiny.
Hodiny, které byly nastaveny před 13,8 miliardami let.
Z velkého třesku se zrodily atomy…
a energie,
které putovaly nesmírnou rozlohu vesmíru.
A tyto složky
se nyní shromažďují…
aby vytvořily nový život.
V Celestině lůně se rodí malý šimpanz.
Bude trvat ještě 150 dní, než toto mládě spatří svět.
Tolik času to zabere.
A bez času
by se v našem vesmíru nezrodilo nikdy nic.
Od nejmladšího šimpanze…
až po nejstarší černou díru.
Ale jak čas vůbec začal?
Prožívá všechno čas stejně?
A přestanou někdy hodiny našeho vesmíru běžet?
KOSMICKÉ HODINY
Šimpanzům začíná den stejně jako nám.
Snídaní.
Důležité jídlo, když jíte za dva.
Celeste je už zkušená máma.
Její prvorozený Apollo je dominantním samcem tlupy.
A ráno mívá trochu pomalý start.
Každý šimpanz je jinak starý.
Každý má svou osobnost.
Ale všichni mají stejnou rutinu.
Jejich život se řídí časem.
Nevidíme ho.
Ani neslyšíme.
Nemůžeme ho nijak ovlivnit.
Ale přesto je každý úder srdce, každé rozhodnutí a činnost,
každá nečinnost,
důsledkem neustálého plynutí času.
Může svištět, nebo se táhnout.
Ale čas stále běží dál.
Hvězdy a planety se tvoří, stárnou a umírají.
Po nich se objevují nové hvězdy.
A z několika mála se rodí ty nejzáhadnější objekty ve vesmíru.
Černé díry.
Čas je vesmírný dirigent.
Nic před ním neunikne.
I když máme zařízení, která dokážou sledovat a měřit čas,
šimpanzi ne.
Celeste a její rodina využívají k orientaci slunce.
Stoupající a plující po obloze.
Jak se posouvá,
tak i oni.
Šimpanzi zřídkakdy spí ve stejném hnízdě dvakrát.
Každé ráno se vydávají hledat čerstvé ovoce.
Přesouvají se z jedné části svého území na druhou.
Ale nejzralejší ovoce je momentálně…
na druhé straně této pláně.
Apollo a nejsilnější členové tlupy vyráží jako první,
jestli je to pro ostatní bezpečné.
Na otevřeném prostranství jsou vystavení predátorům, jiným šimpanzům
a žáru vycházejícího slunce.
Musejí být rychlí.
Čas utíká.
Slunce plující po obloze
je pro šimpanze základní jednotkou času.
Od východu slunce do západu a opět do východu.
Dvaceti čtyř hodinový den.
Ale den vlastně vůbec není měřítkem času.
Je měřítkem pohybu.
Jak se naše planeta otáčí kolem své osy,
les se pohybuje vesmírem rychlostí 1 600 kilometrů za hodinu.
A trvá 24 hodin, než se Země jednou otočí dokola.
Což šimpanzům dává 24 hodin pohybu.
Dvanáct na slunci a dvanáct ve tmě.
Stále dokola.
Právě stálá rotace naší planety nařizuje hlavní hodiny Země.
A je to šimpanzí spolehlivý měřič času.
Ale tento cyklus, který bereme za samozřejmost…
není univerzální.
Jakmile naši domovskou planetu opustíte,
jinde už 24hodinový den neplatí.
Nejblíže ke Slunci…
je planeta Merkur.
MERKUR
Ta se ve srovnání s námi otáčí šnečím tempem.
DEN TRVÁ 1 408 HODIN
Naše sousední planeta Venuše se otáčí ještě pomaleji.
Otočit se kolem vlastní osy jí trvá déle,
než oběhnout kolem Slunce.
Takže den na Venuši trvá déle než její rok.
Každá planeta má svou jedinečnou délku dne.
NA MARSU MÁ DEN 25 HODIN
NA SATURNU MÁ DEN 11 HODIN
NA NEPTUNU MÁ DEN 17 HODIN
Včetně planet daleko za naší sluneční soustavou.
Šedesát tři světelných let daleko
obíhá kolem mladé hvězdy
Beta Pictoris B.
Ta se otáčí tak rychle…
že je po stranách vypouklá.
Je to nejrychleji otáčející se svět, jaký známe.
Den tu trvá pouze osm hodin.
Každá planeta v našem vesmíru se točí svou vlastní rychlostí.
Miliardy světů.
A každý má vlastní hodiny
tikající v různých rytmech.
Ale všechny běží vpřed na univerzální vesmírné časové ose.
Zpátky na Zemi,
se sluncem téměř přímo nad hlavou,
šimpanzi přesně vědí, jaký je čas.
Čas na oběd.
A jejich přechod přes savanu byl načasovaný naprosto dokonale.
Našli zlatý důl.
Tyto sladké bobule z africké vinné révy…
jsou k mání jen pár týdnů.
Vzácný sezónní dárek od lesa.
Kde je poledne velmi rušný čas.
Zvířata všech velikostí si plní své každodenní povinnosti
A každé prožívá čas jinak.
Malým tvorům, kteří mají rychlé, krátké životy,
může čas oběda připadat jako věčnost.
Pro pomalejší, déle žijící stvoření
může hodina uběhnout vmžiku.
Ale ať už žijete ve vysoké rychlosti,
nebo zpomaleně,
veškerý život v lese podléhá stejnému 24hodinovému dni.
A jak se svět dál otáčí,
dny ubíhají
a určují životy všech šimpanzů.
Zvláště jednoho.
V pouhých 15 týdnech
by se celé tělo tohoto mláděte vešlo do ruky jeho matky.
Aby se plně vyvinulo,
musí se odehrát kaskáda dokonale načasovaných událostí.
V příštích 130 dnech
je důležitá každá minuta i každá nanosekunda.
Nové buňky se dělí a rostou pozoruhodnou rychlostí a přesností.
Právě teď
se množí mozkové buňky rychlostí kolem 15 milionů za hodinu.
My všichni, už od prvního okamžiku,
máme s časem hluboký, biologický vztah.
Jak slunečního svitu ubývá,
šimpanzi instinktivně mění rychlost.
Do večerního režimu.
Potřeba uložení se ke spánku dává signál celé tlupě.
Je načase najít bezpečné místo k přespání.
Jejich podestýlka musí být měkká ale odolná.
A nevadí, když i dobře chutná.
Rytmus každého dne v lese
ovlivňuje poloha slunce na nebi.
Ale šimpanzí vrozené vnímání času
vychází z něčeho, co mají uvnitř.
Hluboko v mozcích mají biologické hodiny.
Svazky neuronů fungující jako kyvadlo,
které ovládají geny, jež se zapínají a vypínají.
A cyklus, který se opakuje každých 24 hodin.
Tyto hodinové geny vytváří v těle denní rytmus,
který sílí a slábne v souladu s rotací naší planety.
Reguluje hormony,
srdeční tep
a hladinu energie.
A šimpanzí biologické hodiny jim teď posílají zprávu,
že je čas usnout.
Ale ne všichni to dokážou.
Mozek Celestina mláděte se stále vyvíjí.
Bez vlastních vnitřních hodin
se musí pro synchronizaci spoléhat na matčiny hormony.
Ale k mláděti informace někdy nedorazí.
Celeste má ale štěstí,
jelikož musí její mládě ještě tolik růst,
nakonec také usne.
Zatímco šimpanzi se ukládají ke spánku vysoko v korunách stromů,
ostatní obyvatelé lesa se teprve probouzejí.
Biologické hodiny tikají
v buňkách rostlin a zvířat v celém lese.
Hodinové geny se vyvinuly před dvěma a půl miliardami let
v prvních živých buňkách.
Ty, které uměly předvídat světlo a tmu, byly ve výhodě.
A jak se život vyvíjel,
synchronizoval se s pohybem Země.
Takže dnes už tyto hodiny má každá živá bytost na Zemi.
I když někteří tvorové preferují den a jiní noc,
všechen život tančí ve stejném rytmu.
Díky buněčným hodinám,
které tikají v souladu s rotací naší Země.
Včerejšek se stává vzpomínkou…
a v lese začíná další den.
Nový cyklus.
Avšak žádné hodiny nelze nikdy úplně vynulovat.
A po celém lese jsou nenápadné stopy, které odhalují, proč tomu tak je.
Dnes už není nic stejné, jako bylo včera.
A už vůbec ne Apollo,
který asi vstal z postele špatnou nohou.
Když má špatnou náladu,
zbytek skupiny se mu musí klidit z cesty.
Brzy si však nachází oběť svého vzteku.
Mladší šimpanzi si našli k snídani med.
A zapomněli Apolla přizvat.
Brzy zjistíte, že s dominantním samcem je lepší být zadobře.
Má ošklivé kousnutí.
Naštěstí to není nic vážného.
S trochou péče se rána zahojí.
Ale rány po sobě zanechávají jizvy,
vyryté do těl šimpanzů.
Nesmazatelné stopy minulosti,
které odhalují o čase jednu univerzální pravdu.
Má směr.
Nikdy nemůžete jít v čase zpět,
pouze kupředu do budoucnosti.
To je šipka času.
Zanechává jizvy na všem…
po celé Zemi…
i dál.
Náš měsíc nese bitevní šrámy, které vyprávějí o pradávných událostech.
A stejně tak i planety.
MERKUR
Jejich povrchy svědčí o tom, jak je bombardují asteroidy a komety.
Ale asi nejpůsobivější impaktní kráter v naší sluneční soustavě
patří měsíci Saturnu.
Nazvaném Mimas.
Kráter Herschel má průměr 130 kilometrů.
Ať už tuto obrovskou jizvu způsobilo cokoli,
málem to celý měsíc roztříštilo na kusy.
Mimas to se šrámy přežil.
Ale takové události jsou nezvratné.
A odlišují minulost od přítomnosti.
Impaktní krátery jsou časové značky
ukazující na jedinečný okamžik v historii.
21 TISÍC LET
Nemůžeme se vrátit k okamžiku, kdy se vytvořily.
50 TISÍC LET
Ale můžeme dát dohromady stopy minulých událostí
a zmapovat tak cestu časem zpětně.
142 MILIONŮ LET
Před krátery.
Před planety.
Před hvězdy.
Zpátky do doby před existencí času.
PŘED 13,8 MILIARDAMI LET
Náš vesmír měl začátek.
Velmi velký třesk…
který vytvořil trojrozměrný prostor
a čas.
Ale prostor a čas od sebe nelze oddělit.
Čas je vetkaný do struktury vesmíru.
Vázán na prostor jako čtvrtá dimenze našeho vesmíru.
Velký třesk rozběhl vesmírný čas.
A všechno rozehnal do budoucnosti.
Vytvořil šipku času.
Od prvních okamžiků stvoření našeho vesmíru…
nás všechny posouvá do budoucnosti,
způsobuje růst,
stárnutí
a změnu.
Od dětství po dospělost
všichni putujeme životem stejným směrem.
A každým dnem stárneme.
Ale s věkem přichází moudrost
a mladistvou nevinnost nahradí zkušenosti.
Šipka času nás provádí těmito stádii života.
Formuje nás.
Určuje, kým jsme.
Od našeho prvního okamžiku
až do posledního.
Šimpanzi se zřídka dožívají více než 40 let.
Nic není nesmrtelné.
Vše, co v našem vesmíru existuje, má omezenou životnost.
Možná včetně samotného vesmíru.
Dnes jsou galaxie plné hvězd.
Ale 95 % hvězd, které budou kdy existovat, už se zrodilo.
Jak bude náš vesmír pokračovat do budoucnosti,
hvězdy, jedna po druhé, pohasnou,
a nechají vesmír čelit neustále temnější budoucnosti
dlouhé triliony,
tedy tisíce miliard let.
Období hvězdné záře
nahradí období temna černých děr.
Tyto příšery se živí zbytky mrtvých hvězd a planet.
A během toho
jejich neustále se zvětšující gravitace jizví samotnou strukturu vesmíru.
Deformuje prostor i čas.
Okraj černé díry, nazývaný horizont událostí,
je oblast, kde je gravitace tak silná,
že způsobuje zpomalení času téměř na jeho úplné zastavení.
Ale ani černé díry neuniknou šipce času.
V daleké budoucnosti,
kdy už nezbudou žádné hvězdy ani planety,
začnou hladovět.
A pomalu,
velmi pomalu,
se zmenší.
A nikdo neví, co nastane, až zaniknou.
Ale mohl by to být konec našeho vesmíru.
Tady na Zemi nikdo z nás nedokáže zpomalit plynutí času.
A jedna z Celestiných tet se blíží ke sklonku svého života.
Opouští skupinu a vydává se sama do lesa.
Žila mnoho let.
Ale tento den bude její poslední.
Zatímco svět se točí dál,
tělo leží v klidu.
Ale čas nás nenese pouze ke koncům.
Také vytváří začátky.
Jak se dny mění v týdny a týdny zase v měsíce,
pro jednoho šimpanze nastávají velké změny.
Seznamte se s Cosmou.
Mozek i končetiny už se jí plně vyvinuly.
A její oči jsou připravené spatřit svět.
Je nemožné odhadnout přesné načasování jejího narození.
Ale může se narodit každým dnem.
Je v děloze osm měsíců.
Ale její cesta začala už dávno.
Prvky, které ji stvořily, pocházejí z umírajících hvězd.
Voda, která jí protéká tělem, pochází ze vzdálených světů.
A energie, která pohání její svaly, pochází ze srdce našeho Slunce.
Ale právě ta nejzáhadnější složka,
ta, která začala tikat před 13,8 miliardami let,
právě ta dovedla všechny ostatní složky do tohoto okamžiku.
Na toto místo.
Na tuto planetu.
Další východ slunce, další ráno.
A toto je vážně výjimečné.
Vítej na Zemi, Cosmo.
Celeste už tento vzácný okamžik nikdy znovu neprožije.
Ale Cosmina cesta teprve začala.
Bude to trvat asi tři měsíce,
než se její biologické hodiny sladí s rytmem naší planety,
jeden rok, než se naučí komunikovat,
a zhruba 15 let, než zcela dospěje.
Čeká ji toho tolik.
Stejně jako Cosmo
i náš vesmír je teprve v plenkách,
na začátku nepředstavitelně dlouhého života.
Žijeme v období hvězdné záře.
V době, kdy šipka času naplnila vesmír nádherou…
a úžasem.
Ale je to krátké časové období,
které už se v historii našeho vesmíru nikdy nezopakuje.
Nikdo nedokáže zpomalit plynutí času, a ani bychom se o to neměli pokoušet.
Protože bez času
by neexistovala přítomnost.
Žádný okamžik na slunci.
Vůbec žádné okamžiky, tečka.
Bez času
by neexistoval život.
Dále v příbězích našeho vesmíru…
Roční období Země.
Jako matka medvědice vychovávající svá medvíďata
všichni vnímáme každoroční proměny naší planety.
Ale co roční období Země vytvořilo?
Jak souvisí s utvořením našeho měsíce?
A proč má pouze naše planeta vhodné podmínky pro život?
Překlad titulků: Beata Krenželoková