Det är morgon i skogen.
För de här schimpanserna är det dags att vakna till liv
och komma igång med dagen.
När man sover 40 meter upp i luften,
är det ibland en utmaning.
Den här morgonritualen har gått som ett urverk
i otaliga generationer.
Det är en rytm som beror på en av universums mest mystiska egenskaper:
Tiden.
Tiden spelar en särskilt viktig roll för en särskild schimpanshona.
Celeste är i 30-årsåldern,
och en klocka tickar inuti henne.
En klocka som ställdes för 13,8 miljarder år sedan.
Ur big bang kom atomer
och energi
som har färdats långa sträckor i rymden.
De här beståndsdelarna
samlas nu
och skapar nytt liv.
Inuti Celestes livmoder växer en liten schimpans.
Det tar 150 dagar till innan ungen möter världen.
Så lång tid tar det.
Utan tiden skulle ingenting i universum födas.
Varken en ung schimpans
eller ett uråldrigt svart hål.
Men hur uppstod tiden?
Upplevs tiden alltid på samma sätt?
Slutar universums klocka någonsin att ticka?
DEN KOSMISKA KLOCKAN
En dag i en schimpans liv börjar ungefär som i våra liv:
Med frukost.
Det är en oerhört viktig måltid när man äter för två.
Celeste är en erfaren mamma.
Apollo, hennes förstfödde, är flockens alfahanne.
Och han kan vara lite seg på morgonen.
Schimpanserna är alla olika gamla.
De har sina egna personligheter.
Men de är också vanedjur.
Deras liv styrs av tidens gång.
Vi varken ser…
…eller hör den.
Vi kan inte påverka den.
Trots det är varje hjärtslag,
val, handling och icke-handling
en konsekvens av tidens ständiga flöde.
Tiden kan susa förbi eller gå trögt,
men den tickar alltid på.
Stjärnor och planeter bildas, åldras och dör.
I deras spår uppstår nya stjärnor.
Och av några få, föds universums mest mystiska ting:
Svarta hål.
Tiden är den kosmiska ledaren.
Inget undkommer dess grepp.
Vi må ha verktyg som kan följa och mäta tid,
men inte schimpanser.
Celeste och hennes familj använder solen som guide.
Den stiger och färdas i en båge över himlen.
När den rör sig,
gör de det också.
Schimpanser sover sällan på samma ställe två gånger.
Varje morgon ger de sig ut på jakt efter färsk frukt.
De förflyttar sig från en del av reviret till ett annat.
Just nu finns den mognaste frukten
på andra sidan en öppen slätt.
Apollo och de starkaste medlemmarna i flocken går i förväg
och försäkrar sig om att det är säkert.
Ute i det fria är de sårbara för rovdjur,
andra schimpanser och den stigande solens hetta.
De måste vara snabba.
Tiden tickar.
Solen som rör sig över himlavalvet fungerar som schimpansernas tidsenhet.
Från soluppgången till solnedgången till ännu en soluppgång.
Ett 24-timmarsdygn.
Men ett dygn är inte ett tidsmått.
Det är ett rörelsemått.
När jorden roterar kring sin egen axel,
rör sig skogen i 1 600 km/h genom rymden.
Det tar 24 timmar för jorden att rotera ett helt varv.
Schimpanserna har alltså 24 timmar på sig att förflytta sig.
Tolv i solsken och tolv i mörker.
Om och om igen.
Det är jordens ständiga rörelse som ställer jordens huvudur,
som fungerar som schimpansernas tidmätare.
Denna livsnödvändiga cykel som vi tar för given
är inte universell.
Om man blickar bortom jorden
gäller inte 24-timmarsdygn längre.
Närmast solen
är Merkurius.
MERKURIUS
Jämfört med jorden, roterar den i snigelfart.
1 408-TIMMARSDYGN
Vår granne Venus roterar ännu långsammare.
Rotationen kring sin egen axel tar längre tid
än ett varv runt solen.
5 832-TIMMARSDYGN
Ett dygn på Venus är längre än dess år.
5 390-TIMMARSÅR
Ett dygns längd beror på planeten.
MARS: 25-TIMMARSDYGN
SATURNUS: 11-TIMMARSDYGN
NEPTUNUS: 17-TIMMARSDYGN
Det gäller även planeter långt utanför vårt solsystem.
Sextiotre ljusår bort,
kretsande kring en ung stjärna,
finns Beta Pictoris b.
Den roterar så fort
att den buktar ut på sidorna.
Det är den snabbast roterande planeten som vi känner till.
Här varar ett dygn bara i åtta timmar.
8-TIMMARSDYGN
Alla universums planeter roterar i sin egen hastighet.
Miljarder världar.
Var och en med en egen klocka
som tickar i en egen takt.
Men alla rör sig framåt på en universell, kosmisk tidslinje.
Tillbaka på jorden,
där solen just nu står så högt den kan,
vet schimpanserna exakt vad klockan är.
Det är lunchdags.
De tajmade förflyttningen över savannen perfekt.
De har vunnit högsta vinsten.
De här trädens söta bär
finns bara i några veckor.
Det är ett sällsynt, säsongsbetonat fynd i skogen,
där det gäller att vara produktiv mitt på dagen.
Djur i alla former utför sina dagliga rutiner.
Och vart och ett upplever tiden annorlunda.
För små och snabba djur som lever ett kort liv…
…kan lunchtiden upplevas som en hel livstid.
För långsammare djur som lever längre
kan en timme upplevas som ett ögonblick.
Oavsett om man lever i hög hastighet
eller i slowmotion,
måste allt levande i skogen rätta sig efter samma 24-timmarsdygn.
Medan jorden roterar,
tickar dygnen på
och styr livet för schimpanserna.
I synnerhet för en.
Efter 15 veckor
får hela ungens kropp plats i moderns hand.
För att den ska utvecklas fullt ut,
måste flera perfekt tajmade händelser äga rum.
Under de kommande 130 dagarna
är varje minut och nanosekund helt avgörande.
Nya celler delas och växer med förbluffande hastighet och precision.
Just nu
multipliceras hjärnceller med omkring 15 miljoner i timmen.
Alla vi har, från de första ögonblicken i livet,
en djup biologisk relation med tiden.
När solljuset avtar,
lägger schimpanserna i en annan växel
inför kvällen.
Flocken kommunicerar genom läten.
Det är dags att hitta en plats att tillbringa natten på.
Underlaget ska vara mjukt men stabilt.
Det skadar inte om det smakar gott också.
Dygnsrytmen i skogen är beroende av var solen står på himlen.
Men schimpansernas medfödda tidsuppfattning
kommer inifrån.
Inuti deras hjärnor finns en biologisk klocka.
Neuroner fungerar som en pendel,
som styrs av gener som slås på och av
och en cykel som upprepas var 24:e timme.
De generna skapar en dygnsrytm
som tilltar och avtar i takt med jordens rotation.
Den påverkar hormonerna,
hjärtslagen…
…och energinivåerna.
Just nu kommunicerar schimpansernas biologiska klockor
att det är dags att bli sömnig.
Men alla kan inte det.
Celestes hjärna utvecklas fortfarande.
Utan en egen biologisk klocka,
håller hjärnan takten med hjälp av moderns hormoner.
Men budskapet når inte alltid fram till ungen.
Som tur är för Celeste, som har mycket växande framför sig,
somnar ungen till slut.
Medan schimpanserna sover i trädkronorna,
håller andra arter precis på att vakna.
Den biologiska klockan tickar på
inuti cellerna hos skogens växter och djur.
De här generna utvecklades för två och en halv miljarder år sedan
i de första levande cellerna.
De som kunde förutse dygnets ljus och mörker hade en fördel.
När livet utvecklades,
anpassade de sig efter jordens rörelse.
Och idag finns dessa klockor i nästan allt liv på jorden.
Vissa djur föredrar dagen och andra natten,
men alla följer samma rytm.
Och det tack vare biologiska klockor
som tickar i takt med jordens rotation.
När gårdagen blir ett minne,
gryr en ny dag i skogen.
Det är en ny cykel,
men en klocka återställs egentligen inte.
Runt om i skogen avslöjar diskreta ledtrådar varför.
Idag är ingenting precis som det var igår.
Det gäller inte minst Apollo.
Han verkar ha vaknat på fel sida.
När han är på dåligt humör,
måste resten av flocken hålla sig undan.
Snart hittar han något att få utlopp för sin ilska på.
Några yngre schimpanser har hittat honung till frukost.
Men de glömde att bjuda in Apollo.
De lär sig snart att man inte bråkar med en dominant hanne.
Han fick ett otäckt bett.
Tack och lov är det inte så allvarligt.
Med lite omsorg borde såret läka.
Men sår lämnar efter sig ärr
som märker schimpansernas kroppar.
De bestående märkena är ett intyg på den enda universella sanningen om tid:
Att den har en riktning.
Man kan aldrig resa tillbaka i tiden
– bara framåt och in i framtiden.
Detta är tidspilen,
och den lämnar efter sig avtryck på allt
över hela jorden
och vidare.
Månen är full av spår som förmedlar vad som har hänt för länge sedan.
Planeterna likaså.
MERKURIUS
På ytorna syns en livstids bombardemang från asteroider och kometer.
Den kanske mest imponerande kratern i vårt solsystem
finns på en av Saturnus månar:
Mimas.
Herschel-kratern är 130 kilometer bred.
Vad som än skapade detta avtryck
måste nästan ha fått månen att gå i bitar.
Mimas överlevde incidenten,
men händelser som denna är irreversibla.
JORDEN
Och de skiljer det förflutna från nuet.
En nedslagskrater är en tidsstämpel
för ett unikt historiskt ögonblick.
21 TUSEN ÅR GAMMAL
Vi kan aldrig återuppleva stunden de skapades.
50 TUSEN ÅR GAMMAL
Men vi kan pussla ihop spåren från historiska händelser
och göra en kartläggning bakåt i tiden.
142 MILJONER ÅR GAMMAL
Före kratrarna.
Före planeterna.
Före stjärnorna.
Tillbaka till en tid före tiden.
13,8 MILJARDER ÅR SEDAN
Vårt universum hade en början.
En väldigt stor smäll…
…skapade det tredimensionella rummet
och tiden.
Men rum och tid är inte åtskilda.
Tiden är sammanflätad med universum…
…och bunden till rummet som den fjärde dimensionen.
Big bang fick universums klocka att börja ticka
och föra allting in i framtiden.
Då skapades tidspilen.
Sedan universums allra första stund…
…har pilen drivit oss alla in i framtiden
och fått allting att växa,
åldras…
…och förändras.
Från barndom till vuxenliv…
Vi reser alla genom livet i samma riktning
och blir äldre för varje dag som går.
Och med åldern kommer kunskap.
Ungdomlig oskuldsfullhet byts ut mot lärdomar.
Tidspilen leder oss genom livets olika skeden.
Den formar oss.
Den definierar vilka vi är.
Från de första ögonblicken
till det sista.
Schimpanser blir sällan äldre än 40.
Ingenting är odödligt.
Allting i universum har en begränsad livslängd.
Möjligtvis även själva universum.
Idag kryllar galaxerna av stjärnor.
Men 95 procent av alla stjärnor som kommer att finnas har redan fötts.
I takt med att universum färdas in i framtiden,
kommer stjärnorna, en efter en, att slockna.
Därmed går universum en allt mörkare framtid till mötes,
en framtid som kommer att vara i triljoner – tusen miljarder – år.
Stjärnljusets ålder kommer att efterföljas av en mörk tid bestående av svarta hål.
De här monstren livnär sig på resterna av döda stjärnor och planeter.
Och samtidigt
lämnar den växande gravitationen avtryck i universums struktur.
Avtryck som förvränger rum och tid.
Utkanten av ett svart hål kallas för händelsehorisont
och är en plats där gravitationen är så stark
att tiden saktar ner så pass mycket att den i princip står still.
Inte ens svarta hål undkommer tidspilen.
I en avlägsen framtid,
när det inte finns fler stjärnor och planeter att sluka,
börjar de att svälta.
Och långsamt,
väldigt långsamt,
kommer de att krympa.
Ingen vet vad som sker när de har dött.
Men det skulle kunna innebära slutet för universum.
På jorden är det ingen som kan få tiden att sakta ner.
Och tiden börjar bli knapp för en av Celestes släktingar.
Hon lämnar gruppen och beger sig ensam ut i skogen.
Hon har levt i många år.
Men den här dagen blir hennes sista.
Medan jorden fortsätter att rotera,
ligger hennes kropp still.
Tiden leder oss inte bara mot ett slut.
Den skapar också begynnelser.
När dagar blir till veckor och veckor till månader,
förändras livet för en viss schimpans.
Det här är Cosmo.
Hennes hjärna och kroppsdelar är nu färdigutvecklade.
Hennes ögon är redo att se världen.
Exakt när hon kommer att födas går inte att veta.
Hon kan födas när som helst nu.
Hon har legat i livmodern i åtta månader.
Men hennes resa påbörjades för väldigt länge sedan.
Den materia som hon består av kommer från döende stjärnor.
Det vatten som finns i hennes kropp kommer från avlägsna världar.
Den energi som ger drivkraft åt musklerna kommer från solens kärna.
Men den mest mystiska beståndsdelen
är den som började ticka för 13,8 miljarder år sedan
och förde de andra beståndsdelarna till denna stund,
till denna plats
på denna planet.
Ännu en soluppgång, ännu en morgon.
Men den här…
…är speciell.
Välkommen till jorden, Cosmo.
Den här ovärderliga stunden får Celeste aldrig uppleva igen,
men Cosmos resa har just börjat.
Det tar ungefär tre månader
innan hennes biologiska klocka slår i samma takt som jordens,
ett år innan hon har lärt sig att kommunicera
och runt 15 år innan hon har växt klart.
Det är mycket som väntar.
Liksom Cosmo
är universum bara i sin linda
och har ett ofattbart långt liv framför sig.
Vi lever i stjärnljusets ålder.
Det är en ålder som tidspilen har fyllt med skönhet
och förundran.
Men det är en kort tidsperiod
som aldrig kommer att förekomma i universum igen.
Ingen kan bromsa tidens gång.
Vi borde inte heller försöka.
Utan tid
finns inget nu.
Ingen stund i solen.
Inga stunder alls.
Utan tid
skulle inget liv finnas.
Härnäst i vår berättelse om universum:
Årstiderna på jorden.
Liksom björnhonan som fostrar sina ungar,
upplever vi alla hur jorden förvandlas varje år.
Men hur skapades årstiderna?
Vad har de för koppling till månens födelse?
Och varför är det bara på vår planet som rätt förutsättningar för liv finns?
Undertexter: Viktor Hessel