LOANGO I GABON
Det er morgen i skogen.
Og for denne sjimpanseflokken
er det på tide å stå opp
og sette i gang med dagen.
Men når du sover i et rede 40 meter oppe i lufta,
kan det være en utfordring.
Dette ritualet har fungert som et urverk
i utallige generasjoner.
En rytme drevet av en av universets mest mystiske egenskaper.
Tiden.
Og tiden spiller en ekstra viktig rolle for én hunnsjimpanse.
Celeste er midt i 30-årene.
I henne tikker en klokke.
En klokke som ble stilt for 13,8 milliarder år siden.
Ut fra big bang kom atomer…
og energi.
Og de har reist over store avstander av rommet.
Og disse ingrediensene
samles nå…
for å skape nytt liv.
I Celestes livmor formes en liten sjimpanse.
Det vil ta 150 dager til før babyen kommer til verden.
Så lang tid tar det.
Uten tid
ville ingenting i vårt univers bli født.
Fra den yngste sjimpansen…
til det eldste sorte hullet.
Men hvordan startet tiden?
Opplever alt tiden på samme måte?
Og vil universets klokke slutte å tikke?
UNIVERSET
DEN KOSMISKE KLOKKEN
En dag begynner for en sjimpanse på samme måte som for oss.
Med frokost.
Et avgjørende måltid når man spiser for to.
Celeste er alt en erfaren mor.
Hennes førstefødte Apollo er flokkens dominante hann.
Og han kan være litt treg om morgenen.
Hver sjimpanse har forskjellig alder.
Hver av dem har sin egen personlighet.
Men alle preges av rutiner.
Livet styres av tidens gang.
Vi ser den ikke.
Eller hører den.
Vi kan ikke påvirke den på noen måte.
Likevel er hvert hjerteslag, alle valg og handlinger,
all uvirksomhet en konsekvens av tidens stadige flyt.
Den kan fyke forbi eller trekke ut.
Men tiden går alltid fremover.
Stjerner og planeter dannes, eldes og dør.
I kjølvannet kommer nye stjerner.
Og ut fra noen få
fødes universets mest mystiske objekter.
Svarte hull.
Tiden er dirigenten for kosmos.
Ingenting slipper unna dens grep.
Vi har verktøy som kan måle tiden.
Det har ikke sjimpanser.
Celeste og familien retter seg etter solen.
Den stiger og går over himmelen.
Når den beveger seg,
gjør de også det.
Sjimpanser sover sjelden i samme rede to ganger.
Hver morgen drar de ut for å finne fersk frukt.
De beveger seg fra en del av territoriet til en annen.
Men akkurat nå er den mest modne frukten…
på den andre siden av en åpen slette.
Apollo og de sterkeste i flokken går først
for å sikre at det er trygt for de andre.
I åpent lende
er de sårbare for rovdyr, rivaliserende sjimpanser
og varmen fra den stigende solen.
De må være raske.
Tiden går.
Solen som beveger seg over himmelen
utgjør sjimpansenes grunnleggende tidsenhet.
Fra soloppgang til solnedgang og tilbake til soloppgang.
Det 24 timer lange døgnet.
Men et døgn er ikke et mål på tid.
Det er et mål på bevegelse.
Når planeten vår roterer rundt sin akse,
beveger skogen seg gjennom rommet i 1600 kilometer i timen.
Det tar 24 timer før jorden tar en hel runde.
Det gir sjimpansene 24 timer med bevegelse.
Tolv i solskinn og tolv i mørke.
Igjen og igjen.
Det er planetens rotasjon som stiller jordens klokke.
Og det er sjimpansenes pålitelige tidtaker.
Men den viktige syklusen som vi tar for gitt…
er ikke universell.
Straks man forlater vår hjemplanet,
er ikke døgnet på 24 timer relevant.
Nærmest sola…
finnes planeten Merkur.
MERKUR
Sammenlignet med oss roterer den i sneglefart.
ET DØGN: 1408 TIMER
Vår nabo Venus spinner enda saktere.
Den bruker mer tid på å rotere rundt sin akse
enn på et omløp rundt solen.
ET DØGN: 5832 TIMER
Et Venus-døgn varer lenger enn et år.
ET ÅR: 5390 TIMER
Hver planet har sin lengde på døgnet.
MARS ET DØGN: 25 TIMER
SATURN ET DØGN: 11 TIMER
NEPTUN ET DØGN: 17 TIMER
Det gjelder også for planeter langt utenfor vårt solsystem.
Sekstitre lysår unna,
i bane rundt en ung stjerne,
finner vi Beta Pictoris B.
Den spinner så fort…
at den buler ut på sidene.
Den raskeste spinnende kloden vi kjenner til.
Her varer et døgn i åtte timer.
ET DØGN: 8 TIMER
Hver planet i vårt univers spinner i sin egen fart.
Milliarder av kloder.
Hver med sin egen klokke
som tikker i forskjellige rytmer.
Men alle fortsetter på en universell kosmisk tidslinje.
Tilbake på jorden,
med sola nesten rett over hodet,
vet sjimpansene godt på hva tiden viser.
Tid for lunsj.
Vandringen over savannen ble gjort på perfekt tidspunkt.
De fikk storgevinst.
Disse søte bærene fra det afrikanske druetreet
er her bare i noen uker.
En sjelden sesongavhengig gave fra skogen.
Midt på dagen er en veldig produktiv periode.
Dyr i alle størrelser tar seg av sine daglige oppgaver.
Hver av dem opplever tiden annerledes.
For små skapninger som lever raske, korte liv,
kan en lunsj føles som et helt liv.
For de langsommere som lever lenger,
kan en time gå forbi på et øyeblikk.
Uansett om du lever i høy hastighet
eller i sakte film,
må alt liv i skogen holde seg til samme 24-timersdøgn.
Og mens jorden fortsetter å spinne,
fortsetter dagene å gå.
De styrer alle sjimpansers liv.
Spesielt én.
Etter bare 15 uker
kan hele barnets kropp få plass i morens hånd.
For at den skal utvikles ferdig,
må en rekke perfekt tidsbestemte hendelser følge.
De neste 130 dagene
er hvert minutt og hvert nanosekund avgjørende.
Nye celler deler seg og vokser med utrolig fart og presisjon.
Akkurat nå
formerer hjernecellene seg med rundt 15 millioner i timen.
Alle, fra våre aller første øyeblikk,
har et dypt biologisk forhold til tiden.
Mens sollyset avtar,
skifter sjimpansene instinktivt gir.
Til kveldsmodus.
Kallerop går ut til hele flokken.
På tide å finne et trygt sted for natten.
Underlaget må være mykt, men sterkt.
Det skader ikke om det smaker godt.
Døgnets rytmen i skogen
bestemmes av solens plassering på himmelen.
Men sjimpansens medfødte følelse av tid
kommer fra noe inne i dem.
Dypt i hjernen deres finnes en biologisk klokke.
Nevronbunter fungerer som et pendel…
styrt av gener som slås av og på.
I en syklus som gjentar seg hver 24 time.
Disse klokkegenene skaper en cirkadisk rytme i kroppen
som tiltar og avtar sammen med planetens rotasjon.
De styrer hormoner,
puls
og energinivå.
Akkurat nå sier sjimpansenes indre klokke:
"På tide å bli trøtt."
Men ikke alle klarer det.
Celestes babyhjerne formes fortsatt.
Uten en egen indre klokke
er den avhengig av morens hormoner for å holdes synkronisert.
Men babyen får ikke alltid beskjeden.
Heldigvis for Celeste,
fordi den må vokse så mye mer,
sovner babyen til slutt.
Mens sjimpansene sover høyt i tretoppene,
våkner andre av skogens beboere.
De indre klokkene tikker
i cellene hos planter og dyr i hele skogen.
Klokkegener utviklet seg for to og en halv milliard år siden
i de første levende cellene.
De som kunne forutse dagens lys og mørke hadde en fordel.
Og mens livet utviklet seg,
ble det synkronisert til jordens bevegelse.
Slik at i dag
finnes disse klokkene i nesten alle skapninger på jorden.
Selv om noen foretrekker dag og andre natt,
danser alt liv etter samme takt.
Takket være cellenes klokker
som tikker i takt med jordens rotasjon.
Når gårsdagen blir et minne,
begynner nok en dag i skogen.
En ny syklus,
selv om ingen klokke kan tilbakestilles.
Og det er små spor rundt i skogen som avslører hvorfor.
Ingenting er helt likt i dag som i går.
Aller minst Apollo,
som virker å ha stått opp med det gale beinet først.
Når han er i dårlig humør,
må resten av flokken holde hodet lavt.
Han finner snart et mål for raseriet.
Noen yngre sjimpanser har funnet honning til frokost.
Og de glemte å invitere med Apollo.
Man lærer fort aldri å komme på kant med den dominante hannen.
Han har et stygt bitt.
Heldigvis er det ikke så alvorlig.
Med litt pleie burde såret gro.
Men sår etterlater arr
etset inn i sjimpansenes kropper.
Uutslettelige tegn fra fortiden som avslører tidens universelle sannhet.
Den har en retning.
Man kan aldri reise tilbake i tid,
bare inn i fremtiden.
Dette er tidens pil.
Den etterlater arr på alt
over hele jorden…
og enda lenger ut.
Vår måne er full av arr som forteller om urgamle hendelser.
Det er også planetene.
MERKUR
Overflatene vitner om et bombardement fra asteroider og kometer.
Men det kanskje mest imponerende krateret i vårt solsystem
tilhører en av Saturns måner.
Mimas.
Herschel-krateret er 130 kilometer bredt.
Det som skapte dette enorme arret,
må ha nærmet seg å knuse månen.
Mimas overlevde og kan fortelle.
Men slike hendelser er uopprettelige.
JORDEN
De skiller fortiden fra nåtiden.
Nedslagskratere er tidsstempler
for unike øyeblikk i historien.
21 TUSEN ÅR GAMMELT
Vi kan aldri besøke øyeblikket de ble skapt.
50 TUSEN ÅR GAMMELT
Men vi kan pusle sammen spor av tidligere hendelser
og kartlegge bakover i tid.
142 MILLIONER ÅR GAMMELT
Før kratere.
Før planeter.
Før stjerner.
Til en tid før tiden.
13,8 MILLIARDER ÅR GAMMELT
Universet hadde en begynnelse.
Et veldig stort smell…
som skapte tredimensjonalt rom
og tid.
Men rom og tid er ikke adskilt.
Tiden er flettet inn i universets bestanddeler.
Bundet til verdensrommet som universets fjerde dimensjon.
Big bang satte i gang universets klokke.
Alt ble sendt inn i fremtiden.
Det skapte tidens pil.
Fra universets aller første øyeblikk…
skyver den oss inn i fremtiden,
får alt til å vokse,
eldes
og forandres.
Fra barndom til voksenliv
reiser vi gjennom livet i samme retning.
Vi blir eldre for hver dag.
Og med alderen kommer visdom
når ungdommelig uskyld erstattes av erfaring.
Tidens pil fører oss gjennom disse livets stadier.
Det former oss.
Definerer hvem vi er.
Fra våre første øyeblikk,
til våre siste.
Sjimpanser lever sjelden over 40 år.
Ingenting er udødelig.
Alt som finnes i vårt univers har begrenset levetid.
Også, kanskje, universet selv.
I dag er galaksene fylt av stjerner.
Men 95 prosent av alle stjerner som vil eksistere, er alt født.
Så når universet reiser inn i fremtiden,
vil stjernene, én etter én, slukke:
Slik at universet møter en stadig mørkere fremtid
som strekker seg ut i billioner,
altså tusenvis av milliarder, år.
Stjernelysets tid
vil følges av en mørk alder med sorte hull.
Disse monstrene spiser på levningene etter døde stjerner og planeter.
Og når de gjør det,
setter deres stadig økende tyngdekraft merker i universets struktur.
De vil forvrenge både rom og tid.
Kanten av et svart hull, hendelseshorisonten,
er et område der tyngdekraften har blitt så sterk
at tiden senkes helt til den nesten står stille.
Men selv ikke sorte hull kan unnslippe tidens pil.
I en fjern fremtid,
når det ikke er flere stjerner eller planeter å sluke,
vil de begynne å sulte.
Og sakte,
veldig sakte,
vil de krympe.
Når de dør,
vet ingen hva som kommer etter.
Men det kan være slutten for vårt univers.
Her på jorden kan ingen av oss senke tiden.
Og en av Celestes tanter nærmer seg slutten.
Hun trekker seg tilbake fra gruppen og går alene inn i skogen.
Hun har levd i mange år.
Men denne dagen blir hennes siste.
Mens verden fortsetter å rotere,
ligger hennes kropp stille.
Men tiden fører oss ikke bare mot avslutninger.
Den skaper også begynnelser.
Når dager blir til uker og uker til måneder,
skjer det store endringer for én sjimpanse.
Hils på Cosmo.
Hjerne og lemmer er ferdig formet.
Og øynene hennes er klare til å se verden.
Presist tidspunkt for fødselen er umulig å spå.
Men hun kan bli født når som helst.
Hun har vært i livmoren i åtte måneder.
Men hennes reise begynte for lenge siden.
Elementene som skapte henne kom fra døende stjerner.
Vannet som strømmer gjennom kroppen hennes kom fra fjerne kloder.
Energien som driver musklene kom fra solens indre.
Men så er det den mest mystiske ingrediensen,
den som begynte å gå for 13,8 milliarder år siden,
som har ført alle andre ingredienser til dette øyeblikket.
På dette stedet.
På denne planeten.
Nok en soloppgang, nok en morgen.
Og denne er ekstra spesiell.
Velkommen til jorden, Cosmo.
Dette dyrebare øyeblikket vil aldri gjentas for Celeste.
Men Cosmos reise har akkurat begynt.
Det tar rundt tre måneder
før kroppsklokken synkroniseres med planetens rytme,
ett år før hun virkelig kan kommunisere
og kanskje femten år til hun er voksen.
Så mye i vente.
I likhet med Cosmo
er vårt univers fortsatt ungt,
i begynnelsen av en ufattelig lang levetid.
Vi lever i stjernelysets tid.
Et øyeblikk der tidens pil har fylt universet med skjønnhet…
og undring.
Men det er et kort vindu
som aldri vil gjentas i universets historie.
Ingen kan senke tidens gang,
og vi burde ikke prøve.
For uten tid
ville det ikke vært noe nå.
Ikke noe øyeblikk i solen.
Ingen øyeblikk i det hele tatt.
Uten tid
ville det ikke vært liv.
I neste episode ser vi på
jordens årstider.
Som en bjørnemor som oppdrar unger,
opplever alle planetens årlige forvandlinger.
Men hva skapte jordens årstider?
Hvordan er de knyttet til dannelsen av månen?
Og hvorfor har bare vår planet rette betingelser for liv?
Tekst: Helge Haaland