Új nap virrad az erdőre.
Ideje, hogy a csimpánzok kikeljenek az ágyból,
és elkezdjék a napot.
De ha a fészek, ahol aludtunk, 40 méter magasan van,
az okozhat némi nehézséget.
Ez a reggeli rituálé óraműpontossággal zajlik
már számtalan generáció óta.
Ezt az ütemet az a világegyetem egyik legrejtélyesebb sajátossága diktálja.
Az idő.
És ennek a nősténynek az életében az idő rendkívül fontos szerepet játszik.
Celeste a 30-as évei végén jár,
és egy óra ketyeg benne.
Ezt az órát 13,8 milliárd évvel ezelőtt húztak fel.
Az ősrobbanással megszülettek az atomok
és az energia,
melyek beláthatatlan távolságokat utaztak.
És ezek az építőelemek most…
egy új életté állnak össze.
Celeste méhében egy apró csimpánz fejlődik.
Viszont még 150 napig nem látja meg a napvilágot.
Ehhez idő kell.
És idő nélkül
a világegyetemben semmi sem tudna megszületni.
Sem a legfiatalabb csimpánz,
sem a legöregebb fekete lyuk.
De eleve honnan jön az idő?
Az idő a világon mindennek ugyanúgy telik?
És megáll valaha is a világmindenség órája?
A KOZMIKUS ÓRA
A csimpánzok napja hasonlóan indul, mint a miénk.
Reggelivel.
Egy fontos étkezés annak, aki kettő helyett eszik.
Celeste már tapasztalt anya.
Elsőszülöttje, Apollo, a csoport domináns hímje.
Apollónak a reggelek néha döcögősen indulnak.
Minden csimpánz más korú.
Mindegyik külön személyiség.
Ám mindegyikük egy rutin szerint él.
Életüket az idő múlása szabályozza.
Nem látjuk,
nem is halljuk,
és befolyásolni sem tudjuk sehogyan.
Mégis minden szívverés, minden döntés és tett,
minden tétlenség
a idő folyamatos múlásának következménye.
Tűnjön akár villámgyorsnak, vagy csigalassúnak,
az idő mindig csak előre halad.
Csillagok és bolygók születnek, fejlődnek, majd pusztulnak el.
Helyükbe új csillagok lépnek.
És egy-egy nagyon kevésből
a világmindenség legtitokzatosabb égitestjei lesznek:
a fekete lyukak.
Az idő egy kozmikus karmester.
A szorításából semmi sem menekülhet.
Bár nekünk van eszközünk az idő követésére és mérésére…
a csimpánzoknak nincs.
Celeste és családja a nap segítségével tájékozódik,
ahogy az égbolton felkel és végigvonul.
A nap mozgását…
hűen követik.
A csimpánzok ritkán alszanak kétszer ugyanabban a fészekben.
Minden reggel elmennek friss gyümölcsöt keresni.
A területüket széltében-hosszában bejárják.
Most viszont a legérettebb gyümölcs…
egy nyílt terep túloldalán van.
Apollo megy előre a csoport legerősebb tagjaival,
hogy biztosítsák az utat a többieknek.
Kint a nyílt terepen sebezhetőek a ragadozókkal, a rivális csimpánzokkal
és a felkelő nap melegével szemben.
Gyorsnak kell lenniük.
Sürgeti őket az idő.
A csimpánzoknak alapvetően az égen végighaladó nap jelzi az időt.
Napkeltétől napnyugtáig, majd a napkeltével elölről.
Napi 24 órában.
Viszont egy nap valójában nem is egy időtartamot jelöl,
hanem mozgást mér.
Ahogy a bolygónk a tengelye körül forog,
az erdő 1600 kilométer per óra sebességgel szeli át az űrt.
A Földnek 24 óra kell egy teljes fordulathoz.
Innen jön a csimpánzoknak a 24 órás mozgás.
12 napsütésben és 12 sötétségben.
Újra és újra.
Bolygónk állandó forgása az, ami a földi időnek ütemet ad.
És egyben a csimpánzok megbízható időmérője is.
De ez az alapvető ciklus, ami nekünk természetes,
nem univerzális.
Amint szülőbolygónkat elhagyjuk,
a 24 órás nap értelmét veszti.
A Naphoz legközelebb…
a Merkúr bolygó kering.
MERKÚR
Hozzánk képest csigalassúsággal forog.
EGY NAP 1408 ÓRA
Szomszédunk, a Vénusz, még ennél is lassabb.
Lassabban fordul meg a saját tengelye körül,
mint ahogy a Napot kerüli meg.
EGY NAP 5832 ÓRA
Így a Vénuszon egy nap hosszabb, mint egy év.
EGY ÉV 5390 ÓRA
A napok hossza minden bolygónál más.
MARS, EGY NAP 25 ÓRA
SZATURNUSZ, EGY NAP 11 ÓRA
NEPTUNUSZ, EGY NAP 17 ÓRA
És ez a Naprendszeren kívüli bolygókra is igaz.
Hatvanhárom fényévnyire
egy fiatal csillag körül kering
a béta Pictoris B.
Olyan gyorsan forog,
hogy az oldala kidülled.
Ennél gyorsabban forgó bolygót nem ismerünk.
Egy nap itt mindössze nyolc óra.
EGY NAP 8 ÓRA
A világegyetem minden bolygója a maga tempójában forog.
Milliárdnyi világ,
mind a saját idejét követve
ketyeg a maga ritmusában.
De mindegyik egy egyetemes kozmikus idővonal mentén halad előre.
A Földön eközben
a nap már delelni készül,
és a csimpánzok jól tudják, minek van itt az ideje.
Az ebédnek.
A szavannán való átkelésük pedig nem is lehetne tökéletesebb.
Megütötték a főnyereményt.
Ennek az afrikai szőlőfának az édes bogyói
csak néhány hétig teremnek.
Az erdő ritka, szezonális ajándéka ez.
A nap közepét ez igen produktívvá teszi.
Mérettől függetlenül minden állat teszi a maga dolgát,
de az időt mindegyikük másként érzékeli.
A gyors és rövid életet élő, kis állatoknak…
az ebédidő egy egész életnek tűnhet.
A lassabb és tovább élő állatoknak
egy óra elillanhat egy szempillantás alatt.
De attól függetlenül, hogy nagy sebességen,
vagy lelassítva él,
az erdőben minden élőlény ugyanazt a 24 órás napot követi.
És ahogy a világ tovább forog,
úgy váltakoznak a napok is,
és határozzák meg minden egyes csimpánz életét.
Egyét különösen.
Mindössze 15 hetesen
ennek a magzatnak a teste egészében elférne az anyja tenyerén.
A teljes kifejlődéshez
tökéletesen időzített események egész sorára van szükség.
A következő 130 napban
minden perc, és annak minden billiomod része kritikus.
Új sejtek osztódnak és növekednek rendkívüli gyorsasággal és pontossággal.
Ebben a pillanatban
az agysejtek sokszorozódási sebessége nagyjából 15 millió óránként.
Életünk legelső pillanatától
mindnyájunkat mély biológiai kapocs fűz az időhöz.
Ahogy a napfény halványulni kezd,
a csimpánzok ösztönösen sebességet váltanak.
Éjszakai fokozatba.
A csoport tagjai belekezdenek a fészekrakó bőgésbe.
Ideje éjszakára biztonságos helyet keresni.
Úgy kell megágyazni, hogy az puha, de erős legyen.
Az sem baj, ha finom is.
Az erdőben a minden napi ritmust a nap helyzete határozza meg az égen.
De a csimpánzok veleszületett időérzéke
belső forrásból ered.
Az agyuk mélyén egy biológiai óra ketyeg.
Ingaként működő neuronkötegek,
melyeket ki-be kapcsoló gének irányítanak
egy 24 óránként ismétlődő ciklusban.
Ezek az óragének a testben egy cirkadián ritmust hoznak létre,
mely a bolygó forgásával összhangban erősödik és gyengül.
Ez irányítja a hormonháztartást,
a szívverést
és az energiaszinteket.
A csimpánzok belső órája pedig most azt az üzenetet küldi,
hogy „ideje elálmosodni”.
Csakhogy ez nem mindenkinek megy.
Celeste babájának agya még csak most alakul ki.
Saját belső óra híján
még anyja hormonjainak kell szinkronban tartania.
Viszont a magzatnak erről néha elfelejtenek szólni.
Celeste szerencséjére az egész napos fejlődés után
a babának már nem marad fölös ereje.
Míg a csimpánzok a fák tetején alvásra készülnek,
más erdőlakók éppen most ébrednek.
A biológiai óra tovább ketyeg
az erdő minden növényének és állatának sejtjeiben.
Az óragének két és fél millió éve alakultak ki
az első egysejtűekben.
Amelyik számított a fény és a sötétség napi váltakozására, előnybe került.
Az élet pedig a fejlődése során
összhangba került a föld mozgásával.
Így mára
ez az óra jelen van szinte minden földi élőlényben.
Bár egyesek a nappalt, mások inkább az éjszakát kedvelik…
mégis minden élet ugyanarra a ritmusra járja táncát.
Hála a belső órának,
mely a Föld forgásával egy ritmusban ketyeg.
Ahogy a tegnap emlékké válik,
az erdőben egy új nap veszi kezdetét.
Egy friss ciklus,
valamiért mégsem visszaállítható egyetlen óra sem.
Ennek okáról az erdőben szétszórt finom nyomok rántják le a leplet.
Ma már semmi sem ugyanaz, mint tegnap.
A legkevésbé Apollo,
aki úgy tűnik, ma rossz lábbal kelt.
Ha neki rossz kedve van,
jobb, ha a csoport többi tagja meghúzza magát.
De nemsokára megtalálja, hol vezetheti le a dühét.
Pár fiatalabb csimpánz mézet talált reggelire.
Apollónak viszont elfelejtették szólni.
Gyorsan megtanulják, hogy nem jó ötlet a domináns hímmel összekötni a bajuszt.
Csúnya harapást kapott.
De szerencsére nem olyan súlyos.
Egy kis odafigyeléssel be fog gyógyulni.
Bár a sebek beforradnak, mégis mély heget hegynek
a csimpánzok testén.
A múlt eltörölhetetlen nyomaként
az idő egyetemes igazságáról tanúskodnak:
hogy egy iránya van.
Az időben nem lehet visszamenni,
csak előre a jövő felé.
Ez az idő nyila,
mely mindenen sebet hagy
szerte a földön
és azon túl.
Himlőhelyes Holdunk harci sebekkel teli felszíne
ősi eseményekről mesél.
Ahogyan a bolygóké is.
MERKÚR
Felszíneik az aszteroidák és üstökösök szüntelen bombázásáról árulkodnak.
MARS
Ám naprendszerünk talán legelképesztőbb becsapódási kráterét
a Szaturnusz egyik holdja viseli.
A Mimas.
A Herschel-kráter átmérője 130 kilométer.
Akármi is okozta ezt a hatalmas heget,
közel járhatott ahhoz, hogy darabokra zúzza a holdat.
A Mimasnak lenne mit mesélnie.
De az ilyen események visszafordíthatatlanok.
FÖLD
Ezek különítik el a múltat a jelentől.
MAURITÁNIA
A becsapódási kráterek időbélyegek,
melyek a történelem jellegzetes pontjait jelölik.
21 EZER ÉVVEL EZELŐTT
AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK
Keletkezésük időpontjára nem mehetünk vissza…
50 EZER ÉVVEL EZELŐTT
a múltbeli események nyomait viszont összeilleszthetjük…
AUSZTRÁLIA
hogy lássuk, mi volt azelőtt.
142 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
A kráterek előtt.
A bolygók előtt.
A csillagok előtt.
Vagy akár az idő előtti időkben.
13,8 MILLIÁRD ÉVVEL EZELŐTT
A világegyetemnek volt egy kezdőpontja.
Egy hatalmas ősrobbanás.
Ez hozta létre a tér három dimenzióját,
és az időt.
De a tér és az idő nem két külön dolog.
Az idő behálózza az univerzum szövetét.
Az idő a térhez kötve az univerzum negyedik dimenzióját alkotja.
Az univerzum óráját az ősrobbanás hozta mozgásba,
megindítva ezzel mindent a jövő felé,
és létrehozta az idő nyilát.
Az idő a világegyetem első pillanatától fogva…
a jövő felé terel mindannyiunkat,
arra kényszerítve mindent, hogy nőjön,
idősödjön
és változzon.
A gyerekkortól a felnőttkoron át
az életen mindnyájan egy irányba haladunk végig,
és öregedünk napról napra.
De a kort a bölcsesség kíséri,
ahogy a fiatal ártatlanságot felváltja a tapasztalat.
Az élet nyila ezeken az életszakaszokon visz minket végig.
Formál minket.
Meghatározza, hogy kik vagyunk.
Az első pillanatunktól
az utolsóig.
A csimpánzok ritkán élnek 40 évnél tovább.
Semmi sem halhatatlan.
Mindennek, ami a világegyetemben létezik, véges az élettartama.
Talán magát az univerzumot is beleértve.
A galaxisok ma csurig vannak csillagokkal.
De a világmindenség összes csillagának 95%-a
már megszületett.
Ezért ahogy a világ halad előre az időben,
a csillagok egymásután mind ki fognak hunyni,
és a világegyetemre egy egyre sötétebbé váló jövőt hagynak,
mely több billió,
azaz milliószor millió évig tágul.
A csillagfény korát
a fekete lyukak sötét korszaka követi majd.
Ezek a monstrumok halott csillagok és bolygók maradványaiból táplálkoznak,
és eközben az egyre növekvő gravitációjuk magán az univerzum szövetén is sebet ejt.
A teret és az időt is eltorzítják.
A fekete lyukak széle, az úgynevezett eseményhorizont,
az a pont, ahonnan a gravitáció már olyan erős,
hogy lelassítja, és gyakorlatilag leállítja az időt.
De az idő nyila elől még a fekete lyukak sem menekülnek.
A messzi-messzi jövőben…
amikor már nem marad elfogyasztható csillag vagy bolygó,
elkezdenek éhezni.
Ezután lassan,
nagyon lassan
összemennek.
A haláluk után,
senki sem tudja igazán, mi következik.
De lehet, hogy ez lesz az univerzum vége.
Itt a földön az idő múlását egyikünk sem lassíthatja le.
Celeste egyik nagynénje pedig a maga életének végéhez közeledik.
A csoporttól különvonulva egyedül indul az erdőbe.
Sok évet megélt.
De ez a napja az utolsó lesz.
A föld tovább forog,
az ő teste viszont mozdulatlan marad.
De az idő nemcsak a vég felé visz minket.
Kezdeteket is teremt.
Ahogy a napok hetekbe, és a hetek hónapokba fordulnak,
egy különleges csimpánz nagy változásokon megy át.
Ő Cosmo.
Az agya és a végtagjai már teljesen kifejlődtek.
A szemei pedig készen állnak a világra.
A születésének pontos idejét nem lehet megmondani.
De most már bármelyik nap megérkezhet.
Már nyolc hónapja van a méhben.
Az útja viszont már réges-régen megkezdődött.
Az őt alkotó építőelemek haldokló csillagokból van.
Az egész testét átjáró víz távoli világokból.
Az izmait mozgató energia
a napunk szívéből.
Ám a legtitokzatosabb építőelem,
mely 13,8 milliárd évvel ezelőtt kezdett el ketyegni,
volt az, amelyik a többi építőelemet ehhez a pillanathoz vezette.
Erre a helyre.
Erre a bolygóra.
Egy újabb napfelkelte, és egy újabb reggel.
Ez viszont
nagyon különleges.
Üdvözlünk a földön, Cosmo!
Ez az értékes pillanat Celeste életében többé nem jön el,
Cosmo útja viszont még csak most kezdődik.
Nagyjából három hónapra lesz szüksége,
hogy a biológiai órája felvegye a bolygó ritmusát,
egy évre, hogy tudjon rendesen kommunikálni,
és akár 15 évre is, amíg teljesen felnő.
Annyi minden vár még rá.
Cosmóhoz hasonlóan
az univerzum is csak csecsemőkorát éli.
Egy elképzelhetetlenül hosszú élet legelején tart.
A csillagfény korát éljük.
A pillanatot, amikor az idő nyila az univerzumot megtölti szépséggel
és csodával.
Ez azonban csak egy rövid időszak,
mely nem ismétlődik meg a világegyetem történetében.
Az idő múlását senki sem lassíthatja le.
Próbálkozni is kár.
Mert idő nélkül
nem lenne „most”.
Sem nagy pillanat.
Sőt, semmilyen pillanat.
Idő nélkül
nem lenne élet.
Univerzumunk története folytatódik:
a föld évszakaival.
A kölykeit nevelő anyamedvéhez hasonlóan
mindannyian átéljük a bolygónk éves átalakulását.
De mi okozza a földön az évszakokat?
Mi köti őket össze holdunk létrejöttével?
És miért csak a mi bolygónkon teljesülnek az élethez éppen megfelelő feltételek?
A feliratot fordította: Hornyák Levente