EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
I livet for hvert væsen på Jorden
er der ekkoer
af hændelser, der fandt sted for længe siden.
Hændelser af ufattelig størrelse
og voldsom skønhed,
der forbinder alle levende ting,
alle deres handlinger og beslutninger,
alle deres hjerteslag,
til den mest storslåede historie nogensinde.
Det er en 13,8 milliarder år lang historie,
der har set milliarder af stjerner
og milliarder af verdener
leve og dø
for at skabe den eneste planet, vi kender til,
der er hjemsted for liv.
Fra stjernestøvet, der skabte os,
til de kosmiske ingredienser, der opretholder os,
og stjernelyset, der driver det hele,
er det her historien om vores univers.
UNIVERSET
JAGTEN PÅ SOLLYSET
Østafrika.
Det er, hvor livets mest afgørende forbindelse til Universet kan findes.
Og et meget specielt rovdyr,
der hedder Wa Chini.
Livet for en gepard er en evig søgen efter mad.
Efter vigtig energi.
Og det her er et af de sværeste steder på Jorden for et rovdyr at få det.
Den glohede sol har drevet næsten alt væk
fra disse tørre, øde sletter.
Alle væsener, der er her, kæmper for at overleve.
Wa Chinis eneste fokus,
det eneste, der driver hende,
er sult.
Denne enkle, primale impuls
stammer fra en dyb forbindelse, hun har til sine omgivelser,
der strækker sig ud over Serengeti,
ud over vores planet
til selve Universet.
Hver celle i Wa Chinis krop
er forbundet til en gammel strøm af energi,
der forbinder hendes liv med hjertet af en stjerne.
Denne ubrudte strøm spænder over vidtstrakte steder i rummet
og strækker sig 13,8 milliarder år tilbage.
Gammel energi, der eksisterede ved Universets oprindelse,
driver alt.
Alle planeter.
Alle stjerner.
Alle liv.
Wa Chini er på jagt efter energi,
men ikke kun til sig selv.
Som mor til to fem måneder gamle unger
er hun desperat efter at brødføde sin sultne familie.
Det er den tørre årstid, og føden er knap.
Og alligevel er der mere energi end nogensinde.
Den gemmer sig bare åbenlyst.
Det største, mest strålende og varmeste objekt i vores solsystem.
Solen.
Enorme sløjfer af varm plasma bryder ud fra overfladen.
Vores sol sprænger energien fra 4,5 billioner atombomber ud hvert sekund
og sender mere energi til vores planet på en time,
end hele verden bruger på et år.
Men selv om den gigantiske ildkugle er imponerende,
så kan Wa Chini ikke æde sollys.
Hun æder kun ting, der løber.
Såsom gazelle.
Hendes plettede pels giver camouflage, der er afgørende for at skygge et bytte.
Med få steder at gemme sig er det ikke muligt at komme tættere på.
Men Wa Chini har heldigvis et trick i ærmet.
Geparder er de hurtigste dyr på landjorden.
Fra nul til 100 på kun tre sekunder,
men gazeller er tæt på som nummer to.
Wa Chini bruger meget energi,
men får intet.
En voksen gepard kan overleve i over en uge uden et måltid.
Men unger kan ikke klare sig længere end få dage.
Og de to er ved at blive meget sultne.
24 TIMER SIDEN SIDSTE MÅLTID
At jage med så høj fart er utroligt udtømmende.
Wa Chinis energireserver er nu farligt lave.
Der vil gå timer, før hun har styrken til at jage igen.
Wa Chini og hendes unger har tomme tanke.
Dyr på hele planeten kæmper den samme, vedvarende kamp
mellem at fortære
og bruge energi.
Uanset hvad din strategi er,
hurtig eller langsom,
så er dit næste måltid aldrig garanteret.
Sult er noget, vi alle skal overvinde.
30 TIMER SIDEN SIDSTE MÅLTID
Efter at være kommet sig fra sin sidste jagt
søger Wa Chini sin næste mulighed.
Som alle gepardmødre
er hun en alenemor.
For at holde sine unger mætte
bør hun dræbe hver dag.
Men det tog hende så lang tid at komme sig,
at Solen nu går ned.
Mens lyset forsvinder,
gør familiens håb om et måltid det samme.
Mens Jorden roterer,
vender Serengeti væk fra Solen og over til mørke.
Det er en kraftig påmindelse om livets tilknytning til Solen.
Vores historie er Solens historie.
For længe siden
var vores solsystem endnu koldere og mørkere, end det er i dag.
FOR 4,6 MILLIARDER ÅR SIDEN
Men det var de perfekte forhold til fødslen af en stjerne.
Ved temperaturer tæt på nul grader
begyndte tyngdekraften at trække støv og gas sammen
i en enorm sky.
Skyen kollapsede indad
og knuste sig selv til en glødende varm gaskugle.
En protostjerne.
Som Wa Chini havde denne kommende stjerne en voldsom sult.
Den trak så meget gas ind, at stråler af varm masse
blev sprøjtet ud fra dens poler.
De rakte lysår ud i rummet.
Den unge stjerne voksede videre i 30 millioner år.
Indtil den til sidst
blev varm nok til at skabe kraft på egen hånd.
Vores sol.
Dens gyldne stråler har nu strålet funklende og konstant
i 4,6 milliarder år.
Det er bare én stjerne i en galakse med milliarder.
Men det er en meget speciel én.
For det er den, der leverer varme og lys
til denne utrolige, livlige planet.
42 TIMER SIDEN SIDSTE MÅLTID
Alle levende væsener i Serengeti er afhængige af Solens energi.
Wa Chinis unger er udmattede. Mere end bare sultne nu.
De skal spise i dag.
Men det eneste, Wa Chini kan byde på denne morgen, er omsorg.
I dette udtørrede landskab
både giver og tager vores sol.
Dens voldsomme energi er, hvad livet har brug for.
Men den kan også ødelægge.
Det ville aldrig være let at bo så tæt på en enorm atomreaktor.
For at forstå kilden til den uudholdelige varme,
skal vi se ind i infernoet,
under de ydre lag af boblende varm plasma,
650.000 kilometer nede,
på Solens kerne.
Vores stjernes hjerte virker overraskende roligt,
men på et atomniveau er det rendyrket kaos.
Det er den varmeste del af vores solsystem.
Temperaturerne her når op på 15 millioner grader,
og det skaber forholdene for en hændelse, der næsten kun kan finde sted der.
Atomer kolliderer med høj fart og smelter sammen.
De frigiver ren energi.
Denne proces kaldes atomfusion
og den får vores sol til at skinne.
Det er faktisk det, der driver alle stjernerne i vores univers.
Denne energi fra stjerner kan spores tilbage til tidens begyndelse,
da der ikke var en masse,
og det eneste, der eksisterede i hele Universet, var energi.
Og det hele lever videre i vores univers i dag.
Når sollyset rammer Serengeti,
finder energi, der har strømmet i 13,8 milliarder år,
vej til Wa Chini og hendes unger
og fortsætter sin rejse gennem deres omgivelser.
Den bliver aldrig skabt eller ødelagt.
Den bliver ganske enkelt omdannet uendeligt.
Men Wa Chini og hendes unger kan kun få adgang til denne energi i én form:
Kød.
Og der er andre rovdyr herude,
der kan snuppe ikke kun hendes føde,
men også hendes unger.
Hvis de ikke snart får føde,
så dør de uanset hvad.
Det er en lille snack, men efter to dage uden føde
redder den liv.
Men mere end ti procent af gepard-drabene bliver stjålet.
Wa Chini skal forsvare al den energi, hun fanger,
for når energien er knap,
er konkurrencen hård.
Wa Chinis kamp for at overleve og forsørge sin familie gentages
dag efter dag,
måned efter måned.
Hvert måltid er en kamp.
I kampen mellem at bruge og få energi
holder Wa Chini kun lige stand.
Den tørre årstid på Serengeti er defineret af konstant sult.
Men der er forandring i luften.
Solens varme har trukket den fugt, der er her, højt op i himlen.
Og det, der går op,
må i sidste ende komme ned.
Regnen styrter ned over sletten
og afslutter den tørre årstid.
Når skyerne forsvinder,
dukker et glimt af håb op.
Et enkelt græsstrå kan ikke brødføde Wa Chinis familie,
men dybt inde i dets celler ligger svaret på deres sult.
Her er der en skjult verden.
Mikroskopiske stakke, der kaldes grana, nyder Solens varme stråler.
Deres overflade er dækket af en skov af små, let-høstende proteiner,
der fanger energi fra vores nærmeste stjerne.
De er fyldt med det grønne pigment klorofyl,
der absorberer lysstråler.
Via fotosyntesens magi…
…kombineres vand med kuldioxid,
og solstråler spindes til sukker.
På kun få dage bliver de engang udtørrede sletter malet grønne.
Milliarder af græsstrå suger nu det uendelige sollys til sig.
Og Universets energi bliver indlejret i landskabet.
Der er bare ét problem.
Geparder kan ikke æde græs.
Men langt væk i de nordlige skovområder
er der dyr, der kan.
Hundredtusindvis af dem.
Gnuer.
De har brede munde, fleksible læber og fire maver,
der er perfekt tilpasset til at æde græs.
De enorme flokke er hele tiden på farten
på jagt efter friske græsninger.
For at finde græsset følger de regnen.
Drevet som os alle
af sult.
Men hvis der er en regel i Serengeti,
så er det, at føde aldrig er let at finde.
Mara-floden.
Hjemsted for nogle af Jordens største krokodiller.
Det er en alvorlig forhindring
i gnuernes søgen efter livsvigtig energi.
Nede sydpå
bruger Wa Chini alle ledige øjeblikke på at lede efter noget spiseligt.
Efter seks måneders overlevelse på mager kost
har en af ungerne formået at blive større.
Og hun opbygger også sine egne jagtevner.
Men den anden unge er ingen steder at se.
Kun fem procent af gepardunger når til voksenalderen.
De fleste bliver slået ihjel af sultne løver og hyæner.
Denne unges fremtid er langt fra garanteret.
Selv når energi er pirrende tæt på.
Som en samlet flok ved Mara-bredden
kan gnuerne kun gå fremad.
Men en skal være den første.
Halvanden million gnuer
foretager den rejse hvert år.
Og her udspilles kampen mellem at bruge og få energi
på episk vis.
For dem, der er heldige nok at komme over,
er det kun begyndelsen.
Nu skal de rejse hundredvis af kilometer,
dag og nat
i over to måneder,
for at nå til græssletterne.
Wa Chini venter spændt på gnuernes ankomst,
men der er en anden migration, der er afgørende
for begge dyrs overlevelse.
Det er rejsen med ufattelig afstand og tid.
Og uden den ville alle væsenerne på Serengeti sulte.
I kernen af vores sol,
når atomer kolliderer og smelter sammen,
frigives der fotoner, som strømmer udad.
De små pakker med lysenergi har ingen masse
og bevæger sig med lysets hastighed.
Men inde i den utroligt tætte kerne
bliver de tilbageholdt, absorberet, spredt.
En tur, der normalt kun tager to sekunder, kan tage en million år.
Det er en forbløffende, krævende kamp for at undslippe fra Solen.
Men fotonerne stiger langsomt
opad gennem Solens lag
mod den glohede overflade,
hvor de omsider kan frigives.
De stråler ud i alle retninger
som stjernelys.
De rejser 150 millioner kilometer på lidt over otte minutter.
De ankommer lige i tid til
at møde gnuerne på enden af deres rejse.
Hvert enkelt græsstrå absorberer ti kvadrillioner fotoner hvert sekund.
De fanger nok energi til at fodre disse enorme flokke.
Fra stjerne
til græs
til gnuer.
Sollys giver dem nu kræfter til at bevæge sig,
til at vokse,
til at formere sig.
Og jo længere de er ude på sletterne for at æde,
jo længere kan de blive ædt.
Fyldig, lækker, rigelig energi
er omsider inden for rækkevidde.
Men med tre millioner overvågende øjne
skal Wa Chini bevæge sig hurtigt.
Hun er heldigvis en gepard.
Wa Chini får omsider en smag af stjernelys.
Med hver bid
ryger proteiner og fedtstoffer med kosmisk energi
ind i Wa Chinis blodomløb.
Deres endemål er hendes krops cellekraftværker.
Mitokondrier.
Hvor en sidste forvandling vil finde sted.
Inde i hvert mitokondrie er der et bølgende landskab.
Kløfter af membraner bølger med kompleks kemi.
Det er her, den energirige føde reagerer med ilt
og til sidst brydes ned.
Det frigiver vores univers' energi direkte ind i Wa Chinis celler.
Den driver alle handlinger og tanker.
Hver eneste lille bevægelse.
Rejsen fra stjerne til celle er fuldendt.
Energi, der engang oplyste Universet,
giver nu Wa Chini og hendes unge livets gave.
I den grønne årstid
er sult bare et minde.
På tværs af Serengeti forvandles energi konstant.
Overført fra et liv til et andet.
Den nærer hele økosystemet.
Vores sol er den ultimative leverandør.
Alt lever af stjernelys.
Problemet er, at intet fodrer Solen.
Og om fem milliarder år
løber den tør for brændstof.
Når dens kerne kollapser,
udvider Solen sig
og bliver en rød kæmpe,
der fortærer de indre planeter, Merkur og Venus.
Når den vokser ud mod Jorden,
vil den ekstreme tyngdekraft flå vores måne fra hinanden.
Den efterlader en ring af månesten rundt om Jorden.
Den ultimative skæbne for vores planet er ukendt.
Men der kommer en sidste solopgang,
før vores stjernes ydre lag blæser væk,
og den ånder for sidste gang.
Det eneste, der er tilbage, er en døende glød.
En hvid dværg,
knap så stor som vores jord, omgivet af en enorm, glødende sky.
Et fyrtårn til Universet.
Vi var her.
Men lige nu
fortsætter vores stjerne med at skinne ned på os.
Og det gør den i milliarder af år fremover.
Dens energi er en afgørende kraft for alt liv.
Næste gang i historien om Universet…
Uanset om du er en flammende stjerne,
et enormt sort hul,
eller en chimpanse, der lærer,
så kræver alt tid.
Men hvad ved du om den mystiske dimension?
Hvorfor har alt en fortid, nutid og fremtid?
Og ville nogen af os være her
uden tid?
Tekster af: Claus Christophersen