ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Життя кожної істоти на Землі містить…
сліди подій…
які сталися дуже давно.
Подій неймовірного масштабу…
і жорстокої краси…
які пов’язують усіх живих істот…
кожен їхній вчинок і рішення,
кожне серцебиття…
ниткою найвеличнішої історії.
Ця історія творилася 13,8 мільярда років…
та оповідає про мільярди зірок
і світів…
які народжувалися й помирали…
спричинивши появу єдиної відомої нам планети —
колиски життя.
Зоряний пил, з якого ми створені…
витвори космосу, які нас живлять…
зоряне світло, що дає енергію всьому, —
це все складові історії Всесвіту.
У ГОНИТВІ ЗА ЗОРЯНИМ СВІТЛОМ
Східна Африка.
СЕРЕНГЕТІ, ТАНЗАНІЯ
Тут можна побачити найміцніший зв’язок життя зі Всесвітом.
І дуже особливого хижака…
якого називають «ва чіні».
Життя гепарда — це нескінченний пошук їжі.
Життєвої енергії.
І це одне з місць на Землі, де хижаку найважче її отримати.
Палюче сонце прогнало майже все
з цих сухих спустошених рівнин.
Кожна істота, що лишається тут, бореться за виживання.
Для «ва чіні» має значення лиш одне.
І це єдине, що ним рухає.
Голод.
Цей простий первинний імпульс
виникає через міцний зв’язок «ва чіні» з навколишнім середовищем,
що виходить за межі Серенгеті,
за межі нашої планети,
бо це зв’язок із Всесвітом.
Кожна клітина в тілі «ва чіні»…
відчуває стародавній потік енергії…
який пов’язує його життя
із серцем зірки.
Цей безперервний потік охоплює величезні простори космосу…
і струмує вже 13,8 мільярда років.
Стародавня енергія, що існувала від народження Всесвіту,
живить усе.
Кожну планету.
Кожну зірку.
Кожен організм.
«Ва чіні» полює на енергію…
але не лише для себе.
Це мати двох п’ятимісячних дитинчат,
яка відчайдушно намагається прогодувати сім’ю.
Зараз сухий сезон, їжі дуже мало.
Проте енергії надміру.
Просто вона ховається на видноті.
Її джерело — найбільше, найяскравіше, найгарячіше тіло нашої планетної системи.
Сонце.
З його поверхні вириваються величезні петлі розпеченої плазми.
Сонце щосекунди випромінює стільки енергії,
скільки містять чотири з половиною трильйони атомних бомб.
Щогодини наша планета отримує більше енергії,
ніж цілий світ споживає протягом року.
Та хоч як уражає ця гігантська вогняна куля…
«ва чіні» не харчується сонячним світлом.
Вона їсть лише те, що бігає.
Наприклад, газель.
Її плямисте хутро забезпечує маскування,
необхідне для переслідування здобичі.
Ховатися майже ніде, тому наближатися — не вихід.
На щастя, «ва чіні» має один козир.
Гепарди — найшвидші тварини на планеті.
Розганяються від нуля до 100 всього за три секунди.
Але газелі не дуже відстають.
«Ва чіні» витрачає багато енергії…
і нічого не отримує.
Дорослий гепард може прожити без їжі понад тиждень.
Проте дитинчата витримують не довше, ніж кілька днів.
А ці двоє вже дуже голодні.
24 ГОДИНИ З ЧАСУ ОСТАННЬОЇ ЇДИ
Полювання з такою швидкістю неймовірно виснажує.
У «ва чіні» зараз небезпечно низький рівень енергії.
Минуть години, перш ніж вона зможе полювати знову.
«Ва чіні» та її дитинчата знесилені.
Перед усіма тваринами планети постійно стоїть такий вибір:
добувати їжу…
чи витрачати енергію.
Незалежно від стратегії —
діятимуть вони швидко чи повільно…
наступна їда не гарантована.
Голод —
це те, що маємо долати всі ми.
30 ГОДИН ІЗ ЧАСУ ОСТАННЬОЇ ЇДИ
Відновившись після останнього полювання,
«ва чіні» чекає наступного шансу.
Як і всі самки гепарда,
вона вирощує дитинчат сама.
Щоб вони були ситі,
їй треба вбивати щодня.
Проте вона так довго відновлювалася,
що сонце почало сідати.
У міру того, як темніє,
тануть надії сім’ї на вечерю.
Земля повертається.
Сонце більше не світить на Серенгеті,
і регіон укривається темрявою.
Це переконливе нагадування про зв’язок життя із Сонцем.
Наша історія — це історія Сонця.
Дуже давно…
у Сонячній системі було ще холодніше й темніше, ніж тепер.
4.6 МІЛЬЯРДА РОКІВ ТОМУ
А втім, це були ідеальні умови для народження зорі.
За температури, близької до нуля,
завдяки силі тяжіння пил і газ почали нагромаджуватися…
у велику хмару.
Хмара стислася,
обрушившись до центру, і стала гарячою газовою кулею, що сяє.
Протозорею.
Як і «ва чіні», у процесі творення ця зірка була страшенно голодна.
Затягувала стільки газу, що з її полюсів
лилися струмені розпеченої матерії,
випромінюючи енергії на світлові роки.
Новонароджена зоря росла 30 мільйонів років.
Доки нарешті
не стала настільки гарячою, що почала виробляти енергію самостійно.
Це було Сонце.
Його яскраві золоті промені безперервно світять…
уже 4,6 мільярда років.
У галактиці мільярди таких зірок.
Однак ця особлива.
Бо саме вона дає тепло й світло…
для нашої неймовірної, сповненої життя планети.
42 ГОДИНИ З ЧАСУ ОСТАННЬОЇ ЇДИ
У Серенгеті від сонячної енергії залежить життя кожної істоти.
Дитинчата «ва чіні» виснажені, вони вже на межі.
Їм треба поїсти сьогодні.
Але цього ранку «ва чіні» може дати тільки ніжний, дбайливий догляд.
На цій випаленій землі
Сонце як дарує, так і забирає.
Його несамовитої енергії потребує все живе.
Але воно здатне й знищувати.
Жити так близько до величезного ядерного реактора нелегко.
Щоб осягти джерело цієї нестерпної спеки,
треба зазирнути в пекло…
під зовнішні шари бурхливої гарячої плазми…
на 650 тисяч кілометрів углиб…
у ядро Сонця.
Серце цієї зорі видається на диво спокійним.
Але на атомному рівні це справжній хаос.
Це найгарячіше місце Сонячної системи.
Тут температура сягає 15 мільйонів градусів Цельсія…
створюючи умови для події, неможливої більше майже ніде.
Атоми стикаються на великій швидкості та зливаються.
Вивільняється чиста енергія.
Цей процес називається ядерним синтезом,
завдяки якому Сонце сяє.
Власне, через це світяться всі зорі Всесвіту.
Можна простежити, що енергія, яку випромінюють зорі, існує від початку.
Коли не було матерії,
у Всесвіті існувала сама лиш енергія.
Кожна її частинка й досі тут.
Коли сонячне світло сягає Серенгеті,
енергія, яка подорожувала 13,8 мільярда років,
надходить до «ва чіні» та її дитинчат
і продовжує існувати в їхньому середовищі.
Вона не виникає й не зникає.
А просто нескінченно трансформується.
Проте «ва чіні» та її дитинчата отримують цю енергію лише одним способом…
через м’ясо.
Крім того, є хижаки, які можуть їм зашкодити.
Не лише викрасти їжу,
а й дитинчат.
Якщо малі не поїдять,
усе одно помруть.
Вони не їли два дні, і ця скромна страва
стала їхнім порятунком.
Проте здобич гепардів крадуть у більш ніж 10% випадків.
«Ва чіні» має захищати кожен шмат енергії, який змогла впіймати.
Бо коли енергії мало,
конкуренція жорстока.
«Ва чіні» змушена виживати й годувати сім’ю
день за днем…
місяць за місяцем.
Кожна вечеря — це результат боротьби.
Вибір між витратою та здобуттям енергії.
І «ва чіні» лише виходить у нуль.
Сухий сезон у Серенгеті означає постійний голод.
Але в повітрі витають зміни.
Через спеку від Сонця вся волога, яка була тут, піднялася високо в небо.
А все, що підіймається,
завжди падає.
На всіх рівнинах ідуть дощі,
і настає кінець сухого сезону.
Коли розпогоджується…
з’являється промінь надії.
Сім’ю «ва чіні» не прогодує одна травинка.
Але в її клітинах криється ключ до розв’язання проблеми голоду.
Тут є прихований світ.
Мікроскопічні стоси — грани — у теплих сонячних променях.
Їх поверхню вистилає гущавина крихітних світлозбиральних білків,
які вловлюють енергію від найближчої зорі.
Вони наповнені зеленим пігментом хлорофілом…
що поглинає промені світла.
Завдяки магії фотосинтезу…
вода з’єднується з вуглекислим газом…
і сонячні промені перетворюються на цукор.
За лічені дні колись випалені рівнини зеленіють.
Тепер невичерпне сонячне світло поглинають мільярди травинок.
І енергія Всесвіту проявляється в ландшафті.
Є лише одна проблема.
Гепарди не їдять траву.
Але далеко в північних лісах
є звірі, що харчуються нею.
І таких сотні тисяч.
Гну.
У них широкий рот, рухливі губи й чотири шлунки,
чудово пристосовані до вживання трави.
Великі табуни постійно переміщаються…
у пошуках свіжого пасовиська.
Щоб знайти траву, вони слідують за дощем.
Як і всіма нами…
ними керує голод.
Але в Серенгеті є одне правило:
їжа не дістається легко.
Річка Мара.
Тут живуть найбільші крокодили на Землі.
Це серйозна перешкода для гну
на шляху до життєво важливої енергії.
На півдні
«ва чіні» кожну вільну хвилину видивляється на рівнинах щось їстівне.
Після пів року виживання на скромній дієті…
одне з її дитинчат підросло.
Навіть опановує деякі навички полювання.
Іншого дитинчати
ніде не видно.
Лише 5% дитинчат гепарда доживають до дорослого віку.
Більшість гине через напади голодних левів і гієн.
Невідомо, що буде з цим малим.
Навіть коли джерело енергії так близько.
Антилопам гну, що скупчилися
на березі Мари, іти нікуди, окрім як уперед.
Але хтось має рушити першим.
Півтора мільйона антилоп гну
долають цей маршрут щороку.
І тут жорстокість вибору між витратою та здобуттям енергії…
сягає грандіозного масштабу.
Для тих, кому пощастило перейти,
це лише початок.
До трав’яних рівнин ще сотні кілометрів.
Треба йти
вдень і вночі…
понад два місяці.
«Ва чіні» з нетерпінням чекає на прибуття гну.
Тим часом триває інша міграція, критична
для виживання обох видів.
Подорож із незбагненими параметрами відстані й часу.
Якби не це, усі істоти в Серенгеті були би приречені на голод.
Коли в ядрі нашого Сонця
атоми стикаються та зливаються,
вивільняються й вилітають із зорі фотони.
Ці крихітні носії енергії мають нульову масу
й рухаються зі швидкістю світла.
Але поки фотони всередині надщільного ядра,
воно їх затискає, тримає в собі та розсіює.
Подорож, яка б могла тривати лише дві секунди, часом займає мільйон років.
Приголомшлива й болісна боротьба за втечу із Сонця.
Але поступово фотони підіймаються
крізь шари Сонця вгору…
до його гарячої поверхні…
де нарешті зможуть вивільнитися.
Вони розлітаються на всі боки, і ми звемо це…
зоряним світлом.
Долають 150 мільйонів кілометрів за вісім із лишком хвилин.
І прибувають саме вчасно…
щоб зустріти гну наприкінці їхньої подорожі.
Кожна травинка поглинає десять квадрильйонів фотонів щосекунди.
Разом вони накопичують достатньо енергії,
щоб годувати такі великі стада.
Від зірки…
до травинки…
до антилопи гну.
Завдяки сонячному світлу останні можуть рухатися…
рости…
розмножуватися.
А що довше вони пасуться на рівнинах,
то більше часу слугуватимуть здобиччю.
Купа розкішної, смачної енергії
нарешті на відстані атаки.
Але в неї три мільйони очей…
тому «ва чіні» має рухатися швидко.
На щастя, вона гепард.
Нарешті «ва чіні» куштує зоряне світло.
З кожним шматочком
білки та жири, просякнуті космічною енергією,
потрапляють у кров «ва чіні».
Їх кінцевий пункт — клітинні електростанції її тіла.
Мітохондрії.
Тут відбувається останнє перетворення.
Усередині кожної мітохондрії динамічний ландшафт.
Від складних хімічних реакцій пульсують мембранні каньйони.
Саме тут багата енергією їжа вступає в реакцію з киснем
і врешті розщеплюється.
Енергія Всесвіту вивільняється прямо в клітини «ва чіні».
Уможливлює кожну дію й думку.
Кожен маленький рух.
Подорож від зорі до клітини завершено.
Енергія, яка колись освітлювала Всесвіт,
тепер дарує «ва чіні» та її дитинчаті життя.
У сезон дощів
голод — усього лише спогад.
У Серенгеті енергія трансформується постійно.
Переходить від однієї форми життя до іншої.
Годує всю екосистему.
А постачає її Сонце.
Зоряне світло живить усе.
Та є проблема: ніщо не живить Сонце.
І через п’ять мільярдів років
його паливо закінчиться.
Коли зруйнується ядро,
Сонце розшириться…
і стане червоним гігантом…
який поглине внутрішні планети Меркурій і Венеру.
Коли воно наблизиться до Землі,
надзвичайно сильна гравітація розірве Місяць на шматки.
Навколо Землі сформується кільце з місячного каміння.
Ніхто не знає остаточну долю нашої планети.
Відомо лише, що Сонце зійде востаннє…
а тоді його зовнішні шари розлетяться
й воно віддасть останній подих.
Лишиться тільки згусток, який згасатиме.
Білий карлик,
не більший за Землю й оточений величезною сліпучою хмарою.
Відмітка у Всесвіті про те,
що тут були ми.
Та наразі
наша зоря продовжує світити для нас.
І так буде ще мільярди років.
Її енергія підтримуватиме на планеті життя.
Далі в оповіді про Всесвіт:
чи то яскрава зоря…
чи то неосяжна чорна діра,
чи то шимпанзе, що вчиться гратися мотузками, —
усе потребує часу.
Але що вам справді відомо про цей загадковий вимір?
Чому все має минуле, теперішнє й майбутнє?
І чи були б ми тут…
якби не час?
Переклад субтитрів: Троцька Ольга