EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
I varje levande varelse på jorden
finns ekon
från händelser som ägde rum för länge sedan.
Händelser av oerhörd rymd
och våldsam skönhet
som förenar alla levande varelser,
deras handlingar och beslut
och deras hjärtslag,
i en storslagen berättelse.
Den här berättelsen har pågått sedan 13,8 miljarder år.
Under tiden har miljarder stjärnor
och miljarder världar
fötts och dött.
Och bara en planet har skapats där vi vet
att det finns liv.
Från stjärnstoftet vi består av
till de kosmiska ingredienser som håller oss levande
och stjärnljusets drivkraft…
Detta är berättelsen om vårt universum.
JAKTEN PÅ STJÄRNLJUSET
Östafrika.
Där finns livets viktigaste koppling till universum.
Men även ett rovdjur
vid namn Wa Chini.
Livet för en gepard innebär en ständig jakt på mat.
Och livsnödvändig energi.
För ett rovdjur är det här en oerhört svår plats att få tag i det.
Solen har tvingat bort nästan allt från de torra och ödsliga slätterna.
De djur som finns kvar här måste kämpa för sin överlevnad.
Wa Chinis enda fokus,
det enda som driver henne,
är hungern.
Den simpla, medfödda impulsen
härstammar från den djupa kontakt hon har till omgivningarna.
Den sträcker sig bortom Serengeti och vår planet
till själva universum.
Varje cell i Wa Chinis kropp
har sitt ursprung i ett uråldrigt energiflöde
som förbinder hennes liv med kärnan i en stjärna.
Det obrutna flödet spänner över stora delar av rymden
och sträcker sig 13,8 miljarder år tillbaka i tiden.
Den energi som fanns vid universums uppkomst
är drivkraften till allt.
Alla planeter.
Alla stjärnor.
Allt levande.
Wa Chini är på jakt efter energi,
men inte bara till sig själv.
Hon är moder till två fem månader gamla ungar
och söker desperat föda till familjen.
Det råder torka, och födan är knapp.
Trots det finns mer energi än någonsin nu.
Men den gömmer sig.
Det största, ljusaste och varmaste objektet i vårt solsystem:
Solen.
Enorma utbrott av brännande het plasma uppstår på ytan.
Varje sekund slungas energi motsvarande fyra och en halv triljoner atombomber ut.
Det ger mer kraft till jorden under en timme
än vad världen konsumerar på ett år.
Den enorma eldkulan må vara imponerande,
men Wa Chini kan inte äta solljus.
Hon äter bara sådant som springer.
Till exempel gaseller.
Den fläckiga pälsen ger henne det kamouflage hon behöver när hon smyger.
Gömställena är få, och hon kan inte ta sig närmare.
Som tur är har Wa Chini ett ess i rockärmen.
Geparder är världens snabbaste djur på land.
De går från 0 till 100 på bara tre sekunder,
men gasellerna är inte mycket långsammare.
Wa Chini förbrukar massor av energi,
men får inget i utbyte.
En vuxen gepard kan överleva i över en vecka utan mat.
Men ungarna överlever bara i några dagar.
Och de här två börjar bli väldigt hungriga.
24 TIMMAR SEDAN DEN SENASTE MÅLTIDEN
Det är oerhört utmattande att jaga i en så hög hastighet.
Wa Chinis energiförråd är nu farligt lågt.
Det tar flera timmar innan hon orkar jaga igen.
Wa Chini och hennes ungar börjar få det knapert.
Alla världens djur för samma ständiga kamp
mellan att inta
och förbruka energi.
Oavsett ens strategi, må den vara snabb eller långsam,
så är ens nästa måltid aldrig garanterad.
Vi måste alla övervinna hungern.
30 TIMMAR SEDAN DEN SENASTE MÅLTIDEN
Efter att ha återhämtat sig från jakten,
letar Wa Chini nu efter nästa chans.
Liksom andra gepardmödrar,
är hon ensamstående förälder.
För att hålla ungarna mätta,
borde hon fälla ett byte varje dag.
Men återhämtningen tog så lång tid
att solen är på väg ner.
Ljuset bleknar,
och det gör också familjens hopp om föda.
I takt med jordens rotation
vrids Serengeti bort från solen och mot mörkret.
Det är en viktig påminnelse om livets band till solen.
Vår berättelse är också solens.
För länge sedan
var vårt solsystem ännu kallare och mörkare än idag.
4,6 MILJARDER ÅR SEDAN
Men då rådde de perfekta förhållandena för att en stjärna skulle födas.
Vid temperaturer nära den absoluta nollpunkten
drogs stoft och gas samman av tyngdkraften
till ett enormt moln.
Molnet kollapsade inåt och kom att bli ett glödhett gasklot:
En protostjärna.
Liksom Wa Chini, hade denna blivande stjärna en stark hunger.
Den drog till sig så mycket gas att strålar av het materia
slungades från polerna
och sträckte sig flera ljusår ut i rymden.
Den unga stjärnan fortsatte att växa i 30 miljoner år.
Tills den äntligen
var varm nog att alstra energi på egen hand.
Vår sol.
Dess gyllene strålar har nu lyst starkt och beständigt
i 4,6 miljarder år.
Det är bara en stjärna bland miljarder andra i galaxen.
Men den är likväl mycket speciell.
Det är den som ger värme och ljus
till vår fantastiska och levande planet.
42 TIMMAR SEDAN DEN SENASTE MÅLTIDEN
Allt levande i Serengeti är beroende av solen och dess energi.
Wa Chinis ungar är utmattade. Hungern är värre än någonsin.
De behöver äta idag.
Men allt Wa Chini har att erbjuda den här morgonen är kärlek.
I det torra landskapet
både ger och tar solen.
Allt levande behöver dess väldiga energi.
Men den har också makten att förstöra.
Det skulle aldrig bli lätt att leva så här nära inpå en enorm kärnreaktor.
För att förstå källan till den outhärdliga värmen
måste man kika in i infernot…
…in under de yttre lagren av kokande het plasma,
sexhundrafemtio tusen kilometer ner…
…till solens kärna.
Solens kärna kan te sig lugn,
men på atomnivå råder kaos.
Det här är den varmaste delen av vårt solsystem.
Här når temperaturen så högt som 15 miljoner grader.
Det är under de förhållandena som något oerhört ovanligt kan ske.
Atomer krockar i hög hastighet och slås samman.
Då frigör de ren energi.
Den här processen kallas för kärnfusion,
och det är den som gör att solen skiner.
Processen är faktiskt energikällan till alla stjärnor i universum.
Energin som frigörs av stjärnor kan spåras till tidernas begynnelse.
Då fanns det inte någon materia.
Det enda som existerade i universum var energi.
Och all den energin finns kvar i dagens universum.
När solljuset når Serengeti,
hittar energi som funnits i 13,8 miljarder år fram
till Wa Chini och hennes ungar
och fortsätter sedan sin resa i deras omgivningar.
Den varken skapas eller förstörs
– den omvandlas i all oändlighet.
Men Wa Chini och hennes ungar kommer bara åt energin i en form:
Kött.
Det finns andra rovdjur där ute
som kan ta såväl hennes mat som hennes ungar.
Om de inte får mat snart,
kommer de att dö.
En torftig måltid,
men efter två dagar utan föda är måltiden en räddare i nöden.
Men över tio procent av en gepards byten stjäls.
Wa Chini måste skydda all energi som hon har kommit över.
När energin är knapp,
är konkurrensen hård.
Wa Chinis kamp för att överleva och förse sin familj med föda pågår
dag efter dag,
och månad efter månad.
Varje måltid…
…är en kamp.
I kampen mellan att förbruka och skaffa energi,
går det knappt ihop för Wa Chini.
Under torkan i Serengeti råder ständig hunger.
Men förändring är på gång.
Hettan från solen har fått den lilla fukt som fanns att stiga uppåt.
Och det som stiger uppåt
måste till slut falla ned.
Regnoväder sveper in över slätten
och markerar ett slut för torrperioden.
När molnen skingras,
syns en strimma av hopp.
Ett grässtrå duger inte som föda åt Wa Chinis familj,
men inuti dess celler finns lösningen på hungern.
Här gömmer sig en dold värld:
Mikroskopiska staplar kallade granum värmer sig i solens strålar.
Deras yta är täckt av en skog bestående av små proteiner
som fångar upp ljusenergi från vår närmaste stjärna.
De är fulla av det gröna pigmentet klorofyll
som absorberar ljusstrålarna.
Genom fotosyntesens magi,
kombineras vatten med koldioxid
och solstrålar blir till socker.
På bara några dagar har de torra slätterna blivit gröna.
Miljarder grässtrån suger åt sig av solljuset.
Och universums energi binds samman med landskapet.
Men det finns ett problem:
Geparder kan inte äta gräs.
Längre bort vid de nordliga skogsmarkerna
finns djur
som gör det.
Hundratusentals djur.
Gnuer.
De har breda munnar, rörliga läppar och fyra magar,
och därmed är de perfekt anpassade för att äta gräs.
De stora hjordarna rör sig ständigt
i jakten på ny betesmark.
De hittar gräs genom att följa regnet.
De drivs, som alla vi andra,
av hungern.
Om det finns en regel i Serengeti,
så är den att föda aldrig är lättåtkomlig.
Marafloden.
Här lever några av världens största krokodiler.
Den är ett hinder i gnuernas jakt på livsnödvändig energi.
Söderut tillbringar Wa Chini all sin tid med att leta efter föda på slätten.
Trots sex månader med knapp föda,
har en unge lyckats växa till sig.
Hon har själv börjat lära sig att jaga.
Den andra ungen…
…syns däremot inte till.
Bara fem procent av alla gepardungar blir vuxna.
De flesta blir mat till hungriga lejon och hyenor.
Ungens framtid är långt ifrån säker.
Även när det finns energi frestande nära.
Vid Maraflodens bädd,
kan gnuerna bara röra sig framåt.
Men någon måste vara först ut.
En och en halv miljoner gnuer
gör denna resa varje år.
Här utspelar sig kampen mellan att förbruka och inta energi
i en väldig skala.
För de med turen att ta sig över
har resan bara börjat.
De måste nu färdas hundratals kilometer,
dag som natt,
i över två månader
innan de når grässlätterna.
Wa Chini väntar ivrigt på gnuerna.
Men en annan migration äger också rum,
och den är avgörande för de båda arternas överlevnad.
Det handlar om en ofattbart lång resa som tar ofattbart lång tid.
Utan den skulle alla Serengetis djur gå hungriga.
Vid solens kärna,
då atomer krockar och slås samman,
frigörs fotoner som skjuts utåt.
De små ljusenergipaketen saknar massa
och färdas i ljusets hastighet.
Inuti den oerhört kompakta kärnan,
hålls de tillbaka, absorberas och sprids ut.
En resa som vanligtvis skulle ta två sekunder kan ta en miljon år.
Kampen för att ta sig från solen är sanslös och plågsam.
Men långsamt stiger fotonerna
uppåt genom solens lager
mot den brännheta ytan,
där de till slut släpps fria.
De strålas ut åt alla håll
som stjärnljus…
…och färdas 150 miljoner kilometer på bara åtta minuter.
Och de anländer just i tid
för att nå gnuerna vid slutet av deras resa.
Varje enskilt grässtrå absorberar tio kvadriljoner fotoner i sekunden.
Sammanlagt räcker den energin till att föda den stora hjorden.
Stjärnor…
…gräs…
…och gnuer…
Solljuset ger dem nu kraften att röra sig,
att växa
och att föröka sig.
Ju längre de betar på slätten,
desto längre kan de bli uppätna.
Välsmakande och riklig energi
finns äntligen inom räckhåll.
Med tre miljoner iakttagande blickar,
måste Wa Chini agera fort.
Och hon har tur som är gepard.
Till slut får Wa Chini smaka på stjärnljuset.
För varje tugga
hamnar proteiner och fetter genomsyrade av kosmisk energi
i Wa Chinis blodomlopp.
Slutdestinationen är kraftstationen i kroppens celler:
Mitokondrierna.
Där sker en sista omvandling.
I varje mitokondrie finns ett böljande landskap.
En ravin av membran som sprudlar av komplex kemi.
Här reagerar energirik föda med syre
och bryts ner.
Då frigörs universums energi i Wa Chinis celler.
Den ger kraft åt varje handling och tanke.
Och minsta lilla rörelse.
Resan från stjärnan till cellen är slutförd.
Energi som en gång lyste upp universum
håller nu Wa Chini och hennes unge vid liv.
När allting blir grönt, är hungern ett minne blott.
I Serengeti omvandlas energi konstant.
Den förs från ett liv till ett annat
och när hela ekosystemet.
Solen är den absoluta källan.
Allting livnär sig på stjärnljus.
Problemet är att inget ger drivkraft till solen.
Om fem miljarder år
är bränslet slut.
När kärnan kollapsar,
kommer solen att växa
och bli en röd jätte,
och den kommer att sluka planeterna Merkurius och Venus.
När den sträcker sig mot jorden,
kommer den enorma tyngdkraften att få månen att gå i bitar.
Kvar lämnas en ring stenar runt jorden.
Exakt hur det ska sluta för jorden vet ingen.
Men en sista soluppgång kommer att äga rum
innan stjärnans yttre lager blåser bort
och den tar sitt sista andetag.
Det enda som då finns kvar är slocknande glöd.
En vit dvärg,
knappt lika stor som jorden, omgiven av ett stort, lysande moln.
En fyr i universum.
Vi var här.
Men just nu
fortsätter solen att lysa på oss.
Det kommer den att göra i flera miljarder år till.
Och dess energi är en livsnödvändig kraft för allt levande.
Härnäst i vår berättelse om universum:
Såväl brinnande stjärnor
som enorma svarta hål
och schimpanser som får grepp om livet
behöver tid.
Men vad vet du egentligen om denna mystiska dimension?
Varför behöver allt ett förflutet, en nutid och en framtid?
Skulle någon av oss vara här…
…utan tid?
Undertexter: Viktor Hessel