A NETFLIX DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
A Földön élő összes élőlény életében
ott visszhangzik
számos, réges-régi esemény.
Szédítő méretű és pusztító szépségű események,
amelyek minden élőt,
azok minden tettével, döntésével és minden egyes szívverésével,
minden idők legnagyobb történetévé fűznek össze.
A 13,8 milliárd éve szövődő történet szálai közt
milliárdnyi csillag
és milliárdnyi világ
született és lelte halálát,
hogy az általunk ismert egyetlen bolygóról meséljen,
mely az életnek bölcsőt adott.
A minket felépítő csillagportól…
a minket éltető kozmikus alkotóelemeken át…
a mindezt mozgásban tartó csillagfényig
ez az univerzumunk története.
HAJSZA A CSILLAGFÉNY UTÁN
Kelet-Afrika.
TANZÁNIA, SERENGETI
Itt találjuk az élet legfontosabb kapcsolatát az univerzummal.
És egy nagyon különleges ragadozót,
Wa Chinit.
Az élet egy gepárdnak az élelem végtelen kereséséről szól.
Amiből energiát nyerhet.
Ez pedig azon helyek egyike a földön, ahol ennek beszerzése a legnehezebb.
A perzselő nap szinte mindent elűzött
ezekről a száraz, elhagyatott síkságokról.
Minden itt marad élőlénynek igazi küzdelem itt az élet.
Wa Chini most csak egy dologra koncentrál…
most csak egyvalami hajtja…
az az éhség.
Ez az egyszerű, ősi ösztön
a környezetével való mély kapcsolatából gyökerezik,
mély túlmutat a Serengetin,
túl a bolygónkon,
magáig az univerzumig.
Wa Chini testének minden porcikája
egy ősi energiaáramlás része,
mely az életét a csillagok szívéhez köti.
Ez a töretlen áramlás hatalmas tereket ölel fel,
és 13,8 milliárd évre nyúlik vissza.
Ez az ősi, már az univerzumunk keletkezésekor is jelenlévő energia az,
mely mindent mozgásban tart.
Minden bolygót.
Minden csillagot.
Minden élőlényt.
Wa Chini energiára vadászik.
De nem csak saját magának.
Két öt hónapos kölyök anyjaként
az éhes családját mindenáron etetni szeretné.
Most, a száraz évszakban ritka az élelem.
Mégis, az energia ilyenkor a legbőségesebb.
Ott rejtőzik a szemünk előtt.
Naprendszerünk legnagyobb, legfényesebb és legforróbb objektuma.
A Nap.
Felületét hatalmas és forró plazmakitörések tarkítják.
A Napunk négy és fél billió atombomba energiáját lövelli ki minden másodpercben,
amivel a Földnek több energiát küld egy óra alatt,
mint amennyit az egész világ egy év alatt fogyaszt el.
Ám akármilyen lenyűgöző is ez a gigantikus tűzgolyó…
Wa Chini nem ehet napfényt.
Csak olyat eszik, ami tud futni.
Például gazellát.
Foltos bundája jó álcát nyújt, ami fontos a zsákmány becserkészéséhez.
Búvóhelyek hiányában ennél közelebb már nem tud férkőzni.
Szerencséjére Wa Chininek van egy trükkje.
A gepárdok a leggyorsabb szárazföldi állatok.
Három másodperc alatt gyorsulnak fel nulláról százra.
Viszont a gazellák is szorosan őrzik második helyüket.
Wa Chini sok energiát használ fel…
mégsem ér el semmit.
Egy felnőtt gepárd élelem nélkül egy hétig marad életben.
A kölykök viszont pár napnál nem bírják tovább.
És ez a két kölyök már kezd nagyon-nagyon éhes lenni
24 ÓRÁJA EVÉS NÉLKÜL
A vadászat ekkora sebességen hihetetlenül kimerítő.
Wa Chini energiatartalékai vészesen megcsappantak.
Csak órák múlva lesz elég ereje, hogy újra vadásszon.
Wa Chini és a kölykei kimerültek.
A bolygó összes állata ugyanezt a véget nem érő harcot vívja
az energiabevitel…
és -felhasználás között.
Stratégiától függetlenül, legyen az akár gyors, akár lassú…
a következő fogás sohasem garantált.
Az éhséggel mindannyiunknak meg kell birkóznia.
30 ÓRÁJA EVÉS NÉLKÜL
A legutóbbi üldözésből felépülve
Wa Chini újabb lehetőség után kutat.
A többi anyagepárdhoz hasonlóan
ő is egyedülálló szülő.
Ahhoz, hogy a kölyköket etetni tudja, minden nap zsákmányt kellene ejtenie.
De a talpra állás olyan sokáig tartott,
hogy a nap elkezdett lemenni.
A fény úgy halványul el,
ahogyan a családja reménye az élelemre.
Ahogy a Föld forog,
a Serengeti a napnak hátat fordítva sötétségbe borul.
Ez egy igen hatásos emlékeztető a nap és az élet közötti kapocsra.
A mi történetünk a Nap története.
Réges-régen…
a naprendszerünk még a mainál is hidegebb és sötétebb volt.
4,6 MILLIÁRD ÉVVEL EZELŐTT
A csillagok születéséhez viszont ez volt a tökéletes körülmény.
Az abszolút nullához közüli hőmérsékleten
a gravitációs erő elkezdte összehúzni a port és a gázt
egy hatalmas felhővé.
A felhő összeroppant,
míg ragyogó, forró gázgömb nem lett belőle.
Egy protocsillag.
Mint Wa Chinit, ezt a születő csillagot is csillapíthatatlan éhség gyötörte.
Annyi gázt szívott magába, hogy a pólusainál
forró anyagsugarak törtek ki,
és nyúltak el az űrben több fényévnyire.
Az újszülött csillag növekedése
még 30 millió évig tartott.
Míg végül
Elég forró nem lett, hogy magától is tudjon energiát termelni.
A Napunk.
Aranysugarai ragyogón és töretlenül csillognak
immáron 4,6 milliárd éve.
A Nap csupán egy a galaxis milliárdnyi csillagja közül.
Mégis, ez a legkülönlegesebb.
Hiszen ez az, amelyik hővel és fénnyel látja el
ezt az elképesztő, vibráló bolygót.
42 ÓRÁJA EVÉS NÉLKÜL
A Serengeti minden élőlénye a Napból nyeri az energiáját.
Wa Chini kölykei már nem csak éhesek: kimerültek.
Ma mindenképpen enniük kell.
De Wa Chini a szerető gondoskodáson túl nem tud más reggelivel szolgálni.
Ezen a kiszáradt földön
Napunk egyszerre ad
és elvesz.
A féktelen energiája az, amire az életnek szüksége van.
De megvan a hatalma a pusztításhoz is.
Senki nem mondta, hogy könnyű lesz
egy ilyen óriási atomreaktor közelében élni.
Hogy megértsük ezt az elviselhetetlen hőforrást,
szemünket a pokol mélyére kell vetnünk.
A fortyogó plazma külső rétegei alá.
Hatszázötvenezer kilométer mélyre.
A Nap magjába.
Csillagunk szíve meglepően nyugodtnak tűnik.
Atomi szinten viszont maga a megtestesült káosz.
Itt található naprendszerünk legforróbb pontja.
A hőmérséklet eléri a 15 millió Celsius-fokot.
Ezzel itt olyasvalamire van lehetőség, amire szinte sehol máshol…
az atomok nagy sebességű ütközésére és összeolvadására…
ami közben tiszta energia szabadul fel.
Ezt a folyamatot nevezzük magfúziónak.
Ez az, ami miatt süt a nap.
Ami azt illeti, ez az univerzum összes csillagjának hajtóanyaga.
Ez a csillagokból jövő energia egészen az idő kezdetéig visszakövethető,
amikor még nem volt anyag,
és a világegyetemben nem létezett más,
csak energia…
melynek egésze ma is tovább él az univerzumunkban.
Ahogy a napfény eléri a Serengetit,
a 13,8 milliárd éve áramló energia
utat talál Wa Chinihez és kölykeihez,
majd folytatja útját a környezetükön keresztül.
Nem teremthető és nem elpusztítható.
Pusztán folyamatos átalakul.
De Wa Chini és kölykei ehhez az energiához csak egy formában jutnak hozzá…
húsként.
De más ragadozók is vannak…
akik nemcsak az élelmet ragadhatják el,
hanem a kölyköket is.
Ám ha nem esznek hamarosan…
egyébként is meghalnak.
Sovány falat, de két evés nélküli nap után
életmentő.
Viszont a gepárdok zsákmányának több mint 10%-át ellopják.
Wa Chininek muszáj megvédenie minden energiát, amihez hozzájut,
hiszen ha az energia ritka,
a verseny kiéleződik.
Wa Chini küzdelme a túlélésért és a család életben tartásáért újra indul
minden egyes nap…
és minden egyes hónapban.
Minden evésért
meg kell küzdeni.
Az energia felhasználása és beszerzése közötti harcban
Wa Chini éppenhogy csak ki tud jönni.
A Serengeti száraz évszakát a folyamatos éhség jellemzi.
De a szél változás szagát hozza.
A nap hője azt a kevés nedvességet, ami van, felszívta magasan az égbe.
És ami egyszer felmegy,
az előbb-utóbb le is jön.
Eső söpör végig a síkságokon
véget vetve ezzel a száraz évszaknak.
Ahogy az ég kitisztul,
felragyog egy reménysugár.
Wa Chini családja egyetlen fűszállal még nem lakik jól.
De a fűszál sejtjeinek mélyén ott rejlik a megoldás az éhségükre.
Egy egész világ rejtőzik itt.
A nap meleg sugaraiban mikroszkopikus halmok, úgynevezett gránumok sütkéreznek.
A felületükön erdőszerűen apró, fénygyűjtő fehérjék tornyosulnak,
melyek energiát nyernek a mi legközelebbi csillagunkból.
Telis-tele vannak zöld pigmentű klorofillal,
melyek elnyelik a fénysugarakat.
A fotoszintézis varázslatával…
a víz szén-dioxiddal elegyedik…
és a napsugárból cukor lesz.
Pár nap leforgása alatt az egykor kiégett síkság zöldbe borul.
Fűszálak milliói szívják magukba a nap kimeríthetetlen fényét,
és a világmindenség energiája beágyazódik a tájba.
Csak egy probléma van.
A gepárdok nem esznek füvet.
De messze, az északi erdők között
vannak állatok…
akik igen.
Több százezren.
Gnúk.
Széles szájuk, rugalmas ajkaik és négy gyomruk
tökéletesen alkalmazkodtak a fű megevéséhez.
A hatalmas csorda folyamatos mozgásban van,
friss legelő után keresve.
Az esőt követik, hogy fűre leljenek.
Ugyanaz hajtja őket, mint mindenkit:
az éhség.
De ha a Serengetin csak egy szabály van…
az az, hogy az élelem sohasem jön könnyen.
A Mara folyó.
Itt laknak a világ egyik legnagyobb krokodiljai.
Ez egy komoly útlezárás az életadó energia után kutató gnúk előtt.
Délebbre a síkságon Wa Chini minden percét
valami ehető felkutatására fordítja.
A sovány étrenden való hat hónapos tengődés után
az egyik kölyke végre növekedésnek indult.
És még a vadászatba is elkezdett beletanulni.
De a másik kölyöknek
semmi nyoma.
A gepárdkölykök mindössze öt százaléka éri meg a felnőttkort.
A legtöbbjüknek éhes oroszlánok és hiénák veszik el az életét.
Ennek a kölyöknek az élete közel sem garantált.
Még ha az energia szívfájdítóan közel is van.
A Mara-parton feltorlódott gnúk előtt már nincs más út, csak előre.
Valakinek viszont meg kell kezdenie a sort.
Másfél millió gnú
teszi meg ezt az utat minden évben.
Az energia felhasználása és felvétele közötti harc itt…
eposzi méreteket ölt.
Akik elég szerencsések, hogy átjussanak,
azoknak ez még csak a kezdet.
Innen még több száz kilométert kell megtenniük
éjt nappallá téve
több mint két hónapon át,
hogy elérjék a füves síkságokat.
Wa Chini már türelmetlenül várja a gnúk érkezését,
ám egy másik migráció is zajlik,
mely mindkét állat túlélése szempontjából létfontosságú.
A mérhetetlen távolság és idő utazása.
E nélkül a Serengeti minden élőlénye éhezne.
A Napunk magjában, ahogy az atomok összeütköznek és összeolvadnak,
fotonok szabadulnak fel,
és indulnak el kifelé.
A fényenergia ezen aprócska csomagjainak nincsen tömege,
és a fény sebességével haladnak.
Ám a hihetetlenül sűrű mag belseje
lekorlátozza, felszívja és szétszórja őket.
Az út, amihez normál esetben elég két másodperc,
akár egy millió évig is tarthat.
A menekvés a nap belsejéből egy elképesztő, pokoli küzdelem.
Ám a fotonok lassan, de biztosan haladnak
felfelé a Nap rétegei közt
a lángolóan forró felszíne felé,
ahol már végre szabadok lehetnek.
A Nap minden irányba kisugározza őket
csillagfényként.
A 150 millió kilométert mindössze nyolc perc alatt teszik meg,
hogy még éppen időben érkezzenek…
hogy lássák a gnúkat az útjuk végén.
Minden egyes fűszál másodpercenként tíz billiárd fotont nyel el.
Ezzel elég energiát fognak fel ahhoz, hogy ez az óriási csorda jól lakjon.
A csillagtól…
a fűszálon át…
a gnúig…
a napfény mindnek elég energiát ad, hogy mozogjon…
fejlődjön…
szaporodjon.
És minél tovább legelnek odakint a mezőn,
annál tovább maradnak potenciális prédák.
Dús, ízletes, bőséges energia.
Végre lőtávolságon belül.
Viszont hárommillió szem előtt
Wa Chininek fürgének kell lennie.
Szerencséjére gepárdnak született.
Végre Wa Chini is belekóstolhat a csillagfénybe.
Minden harapás
kozmikus energiával átitatott fehérje és zsír
jut be Wa Chini vérkeringésébe.
Végső úti céljuk
a testét alkotó sejtek erőművei,
a mitokondriumok.
Ahol végbemegy egy utolsó átalakulás.
Minden mitokondrium egy hullámzó tájat rejt.
Összetett vegyi folyamatoktól fodrozódó membránszurdokokat.
Az energiadús étel itt lép reakcióba az oxigénnel,
hogy végre lebomoljon…
és az univerzumunk energiájával egyenesen feltöltse Wa Chini sejtjeit.
Erőt adjon minden tetthez és gondolathoz.
Minden apró mozdulathoz.
A csillagtól a sejtig tartó útnak ezzel vége.
Az egykor az univerzumot beragyogó energia
most Wa Chinit és kölykét ajándékozza meg az élettel.
A zöld évszakban
az éhség pusztán emlék.
A Serengetiben az energia folyamatos átalakulásban van.
Egyik élőlényből a másikba száll.
Egy egész ökoszisztémát táplál.
És ami minderről gondoskodik, az a napunk.
Minden csillagfényen él.
A baj csak az, hogy nincs, ami a napot táplálná.
És ötmilliárd év múlva
elfogy az üzemanyaga.
Ahogy a magja összeomlik,
a Nap kitágul,
és vörös óriássá nő.
Eközben felfalja a Merkúr és Vénusz belső bolygókat.
Ahogy felfújódva a Földhöz közelít,
az extrém nagy gravitáció darabokra szakítja a Holdat.
A Föld körül ezután már csak egy holdkőgyűrű marad.
Hogy bolygónkkal végül mi lesz, azt nem tudni.
De egy utolsó napfelkelte biztosan lesz…
mielőtt a csillagunk ledobja a külső rétegeit,
és egy utolsó lélegzetet vesz.
Ezután csak pislákoló parázs marad.
Egy fehér törpe, mely épp csak akkora, mint a Föld,
hatalmas ragyogó felhő koszorújában.
Egy jelzőfény a világegyetemben:
itt voltunk.
Egyelőre viszont
a napunk továbbra is ránk ragyog.
És teszi ezt még évmilliárdokig.
Az energiája létfontosságú minden élet számára.
Univerzumunk története folytatódik:
legyen szó lángoló csillagról,
hatalmas fekete lyukról,
vagy kötélen mászni tanuló csimpánzról,
mindenhez idő kell.
De mit is tudunk valójában erről a titokzatos dimenzióról?
Miért van mindennek múltja, jelene és jövője?
Létezhetne bárki is…
idő nélkül?
A feliratot fordította: Hornyák Levente