EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Min mor flyttede os til Indonesien i nogle år som barn.
Vi boede i et lille hus med naturens simple glæder.
Et mangotræ foran, en duft af frugt og krydderier.
Rismarker, hvor vandbøfler kiggede op på en med mudder på snuden.
Indonesien er hjemsted for nogle af de vigtigste skove
og biodiversitet i verden.
Og der er intet som Leuser Økosystemet,
der er hjemsted for nogle af Jordens mest truede arter.
Regnskoven i Gunung Leuser Nationalpark
beskytter utallige planter og dyr…
…som hver har en rolle at spille.
Leuser er også den sidste højborg for fire af Jordens mest truede arter.
Stærke, flygtige tigre…
…verdens mindste næsehorn…
…unikke skovelefanter…
og orangutanger, en af verdens klogeste aber.
Engang kunne disse dyr findes sammen i hele Sydøstasien.
Men skovrydning og krybskytteri betyder,
at Leuser nu er det eneste sted, de stadig sameksisterer.
Vil vi lade noget så dyrebart forsvinde for evigt…
…eller gribe chancen for at beskytte det
for vores børn og børnebørn?
Tag med mig ud i dette mest unikke naturområde.
GUNUNG LEUSER INDONESIEN
På den indonesiske ø Sumatra ligger en enorm tropisk regnskov.
I kernen ligger Gunung Leuser Nationalpark.
Her dominerer de skovbeklædte bjerge,
som er 3.000 meter høje.
De beskytter indbyggerne som en fæstning.
Men måske findes det rigeste dyreliv i dens dampende lavlandsjungler.
På indonesisk betyder "orangutang" "person fra skoven".
Og disse træer er hjemsted for den tætteste befolkning på Jorden.
Det er deres skov.
Der er flere enorme hanner.
Med store kindpuder er de mere attraktive for mager.
De er enormt stærke
med en bidekraft, der stærkere end en løves.
Men der er en adræt og ambitiøs yngre han, der fører sig frem.
Rakus.
Navnet, lokale forskere har givet ham, betyder "grådig".
For han kan lide at spise stort set alt.
Blade.
Bark.
Frugt.
Termitter.
Det hele er på menuen.
Hvis denne gourmetabe kan spise nok,
kan han en dag udvikle kindpuder,
ligesom de ældste hanner.
Der er især én slags føde, der kan give ham brændstof.
Durianfrugten.
Den er på størrelse med en football
og fyldt med store, lækre frø.
Før den modnes, er den hård som beton
og næsten umulig at komme ind i.
Modne durianfrugter revner af sig selv.
Men de saftige frø er omgivet af tusindvis af skarpe, irriterende hår.
For at få dette måltid må Rakus bemestre den mest sofistikerede evne i junglen.
Mange af orangutangerne har en genial måde at undgå durianfrugtens stikkende hår på.
De vælger en pind.
Og så manøvrerer de den med deres ekstremt alsidige læber,
og skubber den ind i frugtens revner.
En gentagen bevægelse med pinden løsner frøene,
og i processen skrabes hårene ud…
…og frugten kan nu ædes.
Orangutanger er normalt solitære dyr.
Men det er kun sjældent årstid for durianfrugt-træet.
Når det er det, tiltrækker det orangutanger fra nær og fjern.
Mens de samles, kan de lære af hinanden.
Friska er en moden hun
og ekspert i at tilberede frugten.
Rakus rykker ind for at få et kursus.
Der er nok mad til, at han kan tolereres.
De er de eneste vilde orangutanger,
der er kendt for at lave og bruge værktøjer på denne måde.
Rakus vil selv prøve.
Forsigtigt laver han sit værktøj.
Og Rakus vælger den perfekte durianfrugt.
Så er det tid til at prøve sig frem.
Endelig med lidt udholdenhed…
…får Rakus den delikatesse, han har haft lyst til.
Jo mere han fuldender denne fantastiske evne,
desto stærkere bliver han.
Og en dag stiger denne grådige fyr
måske op til toppen.
Leusers overflod skyldes dels dens jord,
som er op til seks gange mere frugtbar end andre regnskove i området.
Og det er en grund til det.
En af verdens mest aktive vulkaner.
Mount Sinabung.
I årtusinder har dets udbrud oversvømmet området med vulkanaske…
…rig på mineraler og næringsstoffer.
Asken fungerer som gødning,
der nærer en jungle med svimlende kompleksitet.
Med tusindvis af planter
er det en af de mest mangfoldige skove i verden.
Ligblomsten.
Det er den største blomstrende struktur på Jorden.
Den bliver op til tre meter høj Det er højden på en basketballkurv.
Den dukker først op, efter planten har vokset i ti år.
Men at lave den enorme blomst kræver meget energi.
Blomstringen kan kun vare to nætter.
Så den har en klog måde at tiltrække de insekter på,
den bruger til bestøvning.
Den afgiver en stærk luft.
Men skønheden dufter ikke.
Den lugter af rådnende kød.
Den store, røde blomst bliver op til 1,5 m,
hvilket øger illusionen om et frisk dyrelig.
Så når natten falder på, begynder dens største bedrag.
Ved hjælp af ti års lagret energi pumper den varme ind i den centrale søjle
og bliver lige så varm som blod.
Som en skorsten bærer stigende varme stanken op i den kølige natteluft.
For hundredvis af insekter
er tiltrækningen uimodståelig.
De lokkes ind i ligblomstens indre kammer…
…en hule fyldt med han- og hunorganer.
Når insekterne søger efter det rådne kød,
bliver de dækket til at pollen, de tager med
til andre ligblomster.
Hvis de allerede har besøgt en af disse kæmper,
bestøver de denne plante.
Ti års forberedelse til et show over to aftener.
Blomstens energi er opbrugt.
De sidste smutter ud,
før endelig,
på få sekunder,
at hele strukturen kollapser.
Det lykkedes at blive bestøvet, og det sætter en tiårig cyklus til i gang
mod flere gigantiske blomster.
Selv i Leusers lavland er der meget forskellige landskaber.
Parkens floder transporterer dens næringsrige jord
nedstrøms til kysten…
…hvor skoven møder Det Indiske Ocean…
…og skaber en mudret mangrovesump.
En dyndspringer.
Denne fisk er ikke begrænset til det akvatiske liv.
Han suger meget luft ind…
…og bruger finner, der har et skulderled,
og driver sig selv fremad.
En fisk, der kan gå.
Han er mest her på mudderbankerne.
Hans periskop-lignende øjne har en linse som landlevende dyr,
så han kan se meget bedre ude af vandet end i det.
Hans livret er en formidabel fjende med knivskarpe klør.
Hvis han kan fange en uden at blive nevet.
Måske noget blødere?
Krabberne er meget adrætte…
…især for en fisk, der er på land.
Endelig skal han kun afvæbne byttet.
Han holder det i munden og bruger et sejt trick.
Ryst en krabbe hårdt nok, og den ofrer sin klo,
den bedste bid.
Men tabet er kun midlertidigt.
Inden for en måned har krabben fået en ny klo.
Måske endnu større end før.
For denne land-elskende fisk er livet en uendelig krabbeklo-buffet.
På vej ind i landet bliver Leuser hurtigt bjergrigt.
Skoven her er meget mere uigennemtrængelig.
Stejle bakker er et sidste tilflugtssted for Leusers mest truede dyreart.
Det sjældent sete og overraskende lille
sumatranæsehorn.
Selvom det kun er 1,2 meter høj, vejer det stadig et ton,
perfekt til at bulldoze gennem krat på jagt efter frodige blade.
Ved at beskære planter gavner disse næsehorn skoven
og giver plads til nye træer.
De graver sølehuller, som holder dem kølige i middagsvarmen…
…til gavn for en række naboer.
Jo flere næsehorn der er, desto sundere bliver skoven.
Ulovlig jagt og tab af levesteder har reduceret antallet
til en håndfuld i naturen.
For at redde dem fra udryddelse patruljerer betjentene konstant
og holder krybskytter væk og får de få næsehorn
i fangenskab uden for parken.
Næsehornene lever nu i store, beskyttede naturlige indhegninger…
…hvor et avlsprogram håber at genindføre deres efterkommere
i Leuser…
…og til sidst genoprette balancen i regnskovslivet.
Der er mange ekstraordinære forhold mellem de skabninger, der bor her.
Nogle opdager vi først nu.
Dybt i Leusers udløbere af bjerget
bliver en af dens mindste indbyggere ubevidst hjulpet
af dens største…
Sumatraelefanten.
Når de går, laver de et netværk af stier, der er hundredvis af kilometer lange.
Mange arter forlader sig på stierne for at komme gennem den tætte jungle.
Men en beboer er mere afhængig af disse elefanter end de fleste.
En vortefrø.
Hun er kun på størrelse med et hønseæg,
men hun har utroligt skarpe sanser.
Det antages, at hun mærker vibrationer fra en flok, der nærmer sig,
ved hjælp af særlige hulrum i lungerne.
Man ville tro, at hun sprang væk.
I stedet går hun mod dem.
Lige ind i knusezonen!
Det er ikke elefanterne, hun er tiltrukket af.
Frøen har en mave fuld af æg,
og hun skal lægge dem i stille vand.
Elefantens fodspor er det perfekte ynglested.
Hun har givet sine æg den bedste start i livet,
og så kan de klække ud.
Inden for to uger er de blevet haletudser.
Men indtil de forvandles til frøer,
er overlevelse i deres oversvømmede fodaftryk truet.
Den tropiske sol kan hurtigt udtørre vandpytterne.
Så hvis vandstanden falder, må haletudserne selv komme ud af kniben…
…ved at fordoble farten for forvandlingen.
Som frøunger kan de endelig undslippe de udtørrende vandpytter.
Så længe de ikke bliver knust.
Oppe i trætoppene er det endnu farligere.
Mange af Leusers dyr har bemestret at bo heroppe.
Men måske er ingen mere vovede end Thomas languren.
De findes kun i det nordlige Sumatra og færdes i grupper på op til 20.
En han leder flokken,
og resten er hunner og unger.
De voksne er meget adrætte.
De kan springe rundt på grenene
og kan nemt springe store afstande.
Men denne toårige udvikler stadig styrken i benmusklerne.
Han kan ikke navigere i trætoppene med de ældres selvsikkerhed.
Hans mor plejede at bære ham overalt,
men hun har fået en ny unge.
Og han skal nu selv finde vej i verden.
Nu møder han en af de største udfordringer i livet.
Flokken har opbrugt alle forsyninger i dette træ,
så de må videre.
Men det kræver et kæmpe spring over et hul på over seks meter.
Højden svarer til tredje sal.
En fejl kan være dødelig.
De ældre aber har brugt år på at fuldende så store spring.
De klatrer op til de øverste grene og sætter af…
…og bruger lemmerne til at styre landingen.
Selv mor, med sin nye unge på maven,
tackler afstanden med ynde.
Nu er det den toåriges tur.
Men det bliver for meget.
Resten af flokken æder på den anden side.
Han er strandet.
Mor kan ikke redde ham.
Der er kun én måde at finde ud af, om han har, hvad der skal til.
Han ramte plet.
Det første af mange store spring, han tager på sin rejse til voksenlivet.
Og han får en velfortjent belønning.
Dyr som Thomas-langurer
hjælper med at holde Leusers regnskov sund
ved at sprede frø og naturlig gødning, når de bevæger sig.
Alle arter her er vigtige.
Selv de mindste,
der lurer i skovbundens mørke underverden.
Det grønne mørke er hjemsted for en jæger,
hammerhovedormen.
Denne art af fladorm med de karakteristiske bånd
er så ny, at den endnu ikke er navngivet.
For et rovdyr er den ekstremt lille.
Længden er som en negl.
Men den er dødelig.
Den er på jagt efter en saftig snegl.
De er overalt i Leuser
og æder mikroskopiske planter og organismer
og også svampe, der er vigtige til at genbruge planteaffald.
Her kommer hammerhovedet ind i billedet.
Den holder antallet nede og beskytter derved vegetationen.
Med dens kemiske sensorer i hammerhovedet…
…smager den på jorden for tegn på et offer.
Nøgensnegle og snegle kan ikke undgå at efterlade et slimspor.
Med kun en antydning af en skal på ryggen kaldes denne sære skabning en halvsnegl,
det perfekte bytte.
Den lægger sig over sit offer og pumper slim ud for at fange det.
Når byttet er indfanget,
angriber den halvsneglen med giftstoffer og fordøjelsessaft
og nedbryder dens kød.
Til sidst sluger den den gennem en mund midt på kroppen.
På få minutter er der kun en gennemsigtig skal tilbage.
Der er rovdyr i alle former og størrelser i hele Leuser.
Men måske er det vigtigste øverst i fødekæden.
For at finde det skal man rejse endnu højere op…
…til den fjerne fæstning-lignende bjergtop,
som parken er opkaldt efter.
Mount Leuser.
Det tårner 3.350 meter op over havoverfladen…
…og er tit indhyllet i dis.
Skoven er hæmmet…
…med områder med åben hede.
Det kan være op til 15 grader koldere her end i de fugtige jungler langt nedenunder.
Kun sejlivede planter kan overleve.
De sidder fast på klipper og holder jord på plads…
…og forebygger erosion og holder på regnvand,
som flyder støt ned i skoven langt nedenunder.
Det er uhyrligt stille.
Kun få dyr drager så langt op ad bjerget.
Muntjacen er den slags hjort, der gennemsøger planter i hedelandskabet.
Forskere håber, forskningskameraer endelig filmer rovdyret, der jager dem,
og optager det her for første gang.
Men det ses næsten aldrig.
Det kræver tålmodighed.
Endelig…
…på en græsgang på et højt bjerg…
- …en sumatra - tiger.
Den voksne han undersøger det videnskabelige udstyr,
der skal filme det.
Terrænet er så utilgængeligt, at der næsten ikke findes nogen forskning
af sumatra-tigerens adfærd.
Men det menes, at når de patruljerer bjergtoppene,
forhindrer tigrene hjorte og andre dyr i at æde for meget af den sarte vegetation.
Og disse dyrebare billeder beviser, at de stadig er her.
Så længe vi beskytter parken,
kan Sumatras største kat forblive junglens konge.
Leusers bjergrige terræn giver en del naturlig beskyttelse…
…men i udkanten af parken er risikoen for dyrelivet større.
Leusers økosystem fortsætter i et område, der er dobbelt så stort som parken.
Meget af det er beskyttet…
…men millioner af mennesker bor i byer og landsbyer i disse skove.
Så støtte fra lokalsamfundet er afgørende for at beskytte Leusers dyreliv.
Skjult i træerne ved Leusers sydlige grænse
er en sjældent set sumatra slow loris.
Hun har store øjne,
der gør, at hun kan se i næsten bælgmørke.
Denne mor har en lille unge, der er få uger gammel,
men han er for stor at bære, mens hun æder.
At forlade ham er risikabelt.
Rivaliserende loriser kan være territoriale.
Og skoven her er fuld af slanger.
Men loriser har et hemmeligt våben.
Deres bid indeholder en dødbringende gift…
hvilket gør dem til den eneste giftige primat på Jorden.
Selv den unge.
Så mor kan gemme ham blandt bladene,
mens hun går efter føde alene.
Det er ekstremt usædvanligt at se slow loriser gå ned til jorden.
Men det skal hun for at få sin livret:
rød pudderkvast.
Dens duftende nektar er fyldt med den energi, hun nærer sin unge med.
Men de blomstrende buske er plantet af bønder
for at skygge for kaffeafgrøder.
Og da loriser kom tæt på mennesker, blev det et problem.
Folk, der bedriver ulovlig handel med dyr,
har jagtet de søde væsner til at være udryddelsestruede.
Men heldigvis er dette samfund en del af en ny plan, der beskytter dem.
Bønderne får en bedre pris for kaffen, ved at lade loriserne være i fred.
Og loriserne hjælper landmændene, for når de spiser rød pudderkvast,
bestøver de den.
Når daggry nærmer sig, må hun hjem til ungen
og tilbage til at være mor.
Lokalsamfund kan også bekæmpe den største trussel…
…skovrydning.
Leuser er så stor, at den næsten er umulig at patruljere.
Hver eneste time
ryddes over en footballbane af skov,
meget af det ulovligt, for at gøre plads til at dyrke palmeolie.
Palmeolie bruges i op til 50 % af produkterne i supermarkederne
i alt fra småkager til shampoo.
Disse plantager er livløse sammenlignet med regnskovens rigdom.
Men nogle lokalsamfund deltager i kampen imod det
og arbejder med miljøaktivister for at fjerne plantagerne.
Et lille tilskud og en chance
for at dyrke profitable frugttræer i skoven
giver dem et incitament og beskytter deres fremtid.
På den genvundne jord producerer Leuser hurtigt vidundere.
Vinden bringer frø fra sunde skove i nærheden.
Mikroorganismer hjælper med at helbrede jorden.
På få måneder vokser bregner og andre planter over det gamle sted.
Bestøverne rykker ind.
Pattedyr og fugle spreder flere frø.
Og på kun fire år dukker en blomstrende skov op igen.
Når det sker, begynder dyr at vende tilbage.
Til sidst vokser der store træer.
De absorberer mere og mere kuldioxid fra atmosfæren
og beriger den med ilt i stedet,
hvilket gavner os alle.
Ved at beskytte denne skov
vil Asiens mest truede skabninger stadig have et hjem.
Da han stadig var en unge, blev den sumatraorangutang taget fra skoven
og solgt i kæledyrshandelen.
Efter år i fangenskab
blev hun endelig reddet
og bragt tilbage til igen at leve frit i trætoppene.
Og nu har hun en anden at tage sig af.
Under to uger gammel.
Så lille, at hun kunne være i ens hånd.
Disse kærlige øjeblikke er begyndelsen
på et af de næreste mor/unge-bånd i naturen.
I otte år
lever hun inden for sin mors rækkevidde,
som lærer hende alt, hun behøver, for at overleve.
Gunung Leuser Nationalpark
og det enorme økosystem, der omgiver det,
er et sted, der giver håb
og en mulighed for at beskytte dens unikke dyreliv
i dette, deres sidste dyrebare tilflugtssted.
Nationalparker er en af vores største bedrifter.
Gennem tiden har vi skabt knap en kvart million fredede steder
i næsten alle lande på Jorden.
Men i denne verden, der bliver varmere og mere befolket, må vi gøre mere.
Vil vi bevare flere af de naturområder, vi er afhængige af,
har vi alle en rolle at spille.
Forlang, at de sidste naturområder beskyttes
for de næste generationer.
Agiter for at skabe mere, uanset hvor du bor,
og insister på, at de er tilgængelige for alle.
Pres jeres egne lokalsamfund til at bruge klogere klimatiltag.
Og stem, som om Jorden afhænger af det.
Vi har ingen tid at spilde.
Den verden, vi overlader til børnene, er for vigtig.
Det er tid til at gøre noget nu.
Tekster af: Pernille G. Levine