DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Když jsem byl dítě, žili jsme s mámou několik let v Indonésii.
Bydleli jsme v malém domku a radovali se z okolní přírody.
Před domem mangovník, všude vůně ovoce a koření.
Z rýžových polí pokukovali vodní buvoli s čumáky od bahna.
V Indonésii leží jedny z nejdůležitějších lesů na planetě
s nejvyšší mírou biodiverzity.
A neexistuje nic podobného jako Leuserský ekosystém,
domov některých nejohroženějších druhů na Zemi.
Deštné pralesy Národního parku Gunung Leuser
ukrývají množství rostlin a živočichů.
Každý tu má svou roli.
Leuser je také posledním útočištěm
čtyř nejohroženějších živočichů planety.
Mocného a nepolapitelného tygra,
nejmenšího nosorožce na světě,
jedinečného pralesního slona
a orangutana, který patří k nejchytřejším lidoopům světa.
Kdysi tato zvířata žila pohromadě v celé jihovýchodní Asii.
Ale odlesňování a pytláctví způsobilo,
že Leuser je dnes jediným místem, kde ještě žijí pospolu.
Dovolíme, aby takový poklad navždy zmizel?
Nebo využijeme poslední šanci na záchranu
kvůli našim dětem a vnoučatům?
Navštivte se mnou tuto jedinečnou oblast nedotčené přírody.
GUNUNG LEUSER, INDONÉSIE
Na indonéském ostrově Sumatra leží rozsáhlý tropický deštný prales
a v jeho středu Národní park Gunung Leuser.
Převládají tu zalesněná pohoří
s nadmořskou výškou až 3 000 metrů.
Chrání své obyvatele jako pevnost.
Ale největší bohatství této divoké přírody najdeme
v nížinných pralesích zahalených mlhou.
Orangutan znamená v indonéštině „lesní člověk“.
V těchto stromech bydlí nejpočetnější populace orangutanů na světě.
Tohle je jejich les.
Žije tu několik mohutných samců.
S velkými lícními valy jsou pro samice přitažlivější.
Jsou nesmírně silní.
Mají silnější skus než lvi.
Po žebříčku stoupá sportovně založený a ambiciózní mladý samec.
Rakus.
Jméno, které mu dali místní vědci, znamená „Nenasyta“.
A to proto, že rád jí v podstatě všechno.
Listy,
kůru,
ovoce,
termity.
To vše má na jídelníčku.
Pokud bude tento labužník dostatečně jíst,
mohl by si vypěstovat lícní valy,
které mají nejstarší samci.
Jeho snahy by mohla podpořit zejména jedna potravina.
Plody neesia.
Jsou velké jako fotbalový míč
a plné velikých, chutných semen.
Nezralý plod je tvrdý jako beton.
Je téměř nemožné se do něj dostat.
Zralé plody samy puknou.
Šťavnatá semena jsou však obklopena tisíci ostrých, dráždivých chloupků.
Aby se k nim Rakus dostal, musí se naučit
nejrafinovanější dovednost v celém pralese.
Mnoho orangutanů používá důmyslný způsob,
jak se pichlavým chloupkům vyhnout.
Najdou si klacík.
Pak ho uchopí do svých všestranných rtů
a prostrčí ho prasklinou do plodu neesia.
Opakovanými pohyby klacíku se semena uvolní
a zároveň se tím zbavují chloupků.
Připraví si tak ovoce k jídlu.
Orangutani jsou obvykle samotáři.
Ale plod stromu neesia dozrává jen zřídka.
Když se tak stane, přiláká k sobě orangutany z daleka.
Když se sejdou, mohou se od sebe navzájem učit.
Friska je dospělá samice
a odbornice na přípravu ovoce.
Rakus k ní přichází na mistrovský kurz.
Je tu dost jídla i pro něj, proto ho neodhání.
Jsou to jediní divoce žijící orangutani,
o nichž víme, že si takto vyrábějí a používají nástroje.
Rakus to chce zkusit také.
Opatrně si vyrobí vlastní nástroj.
A vybere si dokonalý plod.
Pak to zkouší metodou pokus-omyl.
Konečně, s jistou dávkou trpělivosti,
získává Rakus delikatesu, po které toužil.
Čím víc bude svou schopnost zdokonalovat,
tím bude větší a silnější.
A jednoho dne může tento nenasyta
vystoupat až na vrchol.
Park Leuser za svou hojnost částečně vděčí půdě,
která je až šestkrát úrodnější než v deštných pralesích této oblasti.
A tady je důvod.
Jedna z nejaktivnějších sopek světa.
Sinabung.
Její erupce po tisíce let zasypávají okolí sopečným popelem
bohatým na minerály a živiny.
Popel funguje jako hnojivo
a podporuje ohromnou složitost pralesního systému.
S tisíci rostlinnými druhy
jde o jeden z nejrozmanitějších lesů světa.
Zmijovec titánský.
Jedná se o největší kvetoucí útvar na planetě.
Dorůstá výšky tří metrů,
k obroučce basketbalového koše.
Poprvé kvete až po deseti letech růstu.
Ale tak obrovský květ spotřebuje spoustu energie.
Zmijovník vydrží kvést jen dvě noci.
Proto má chytrý způsob, jak rychle přilákat hmyz,
který potřebuje k opylení.
Vydává velmi silné aroma.
Ovšem nejde o krásný parfém.
Páchne po hnijícím mase.
Obrovský rudý květ má až 1,5 metru do šířky
a připomíná čerstvou zvířecí zdechlinu.
S příchodem noci začíná její největší klam.
Po deseti letech shromažďování energie
zmijovník napumpuje teplo do prostředního sloupu
a ohřeje se na teplotu krve.
Ten funguje jako komín a vypouští do chladného nočního vzduchu silný zápach.
Stovky druhů mrchožravého hmyzu
to neodolatelně přitahuje.
Květina je naláká do své vnitřní komnaty,
jeskyně plné mužských a ženských orgánů.
Hmyz se shání po shnilém mase, které mu bylo slíbeno,
a mezitím se obalí pylem, který odnese
na jiné zmijovníky.
A pokud už navštívili dalšího z těchto obrů,
opylí i tuto rostlinu.
Deset let příprav na dvoudenní představení.
Energie květiny je vyčerpána.
Opozdilci se rozprchnou,
než se nakonec
během pár vteřin
celý útvar zhroutí.
Po úspěšném opylení začíná nový desetiletý cyklus
vedoucí k ještě gigantičtějším květům.
I v oblasti leuserských nížin
najdeme místa s diametrálně odlišným charakterem.
Řeky parku odnášejí půdu bohatou na živiny
níž po proudu k pobřeží,
kde se les potkává s Indickým oceánem.
Vzniká bahnitý mangrovový močál.
Toto je lezec.
Tato ryba se neomezuje jen na život ve vodě.
Pořádně se nadechne
a pomocí ploutví, které mají ramenní klouby,
se čiperně prohání kolem.
Ryba, která umí chodit.
Většinu života stráví na obnaženém bahně.
Její oči podobné periskopu mají čočku jako suchozemská zvířata,
což jí umožňuje vidět daleko lépe nad vodou než pod ní.
Její oblíbenou potravou je tento nepřítel s ostrými klepety.
Pokud ho uloví, aniž by ji stačil štípnout.
Je libo něco měkčího?
Krabi jsou velmi hbití,
hlavně pro rybu, která je na suchu.
Nakonec zbývá kořist odzbrojit.
Lezec drží kraba v ústech a použije fintu.
Třese s ním, dokud krab neobětuje své klepeto,
to nejchutnější maso.
Ale ztráta je jen dočasná.
Do měsíce krabovi naroste nové klepeto.
Možná ještě větší než dřív.
Pro tuto suchomilnou rybu je život nekonečný krabí bufet.
Směrem do vnitrozemí je krajina parku Leuser hornatá.
Prales je tu mnohem neprostupnější.
Strmé kopce jsou posledním útočištěm nejohroženějšího leuserského tvora,
málokdy viděného a překvapivě malého
nosorožce sumaterského.
I když je jen 120 cm vysoký, přesto váží tunu,
a tak se jako buldozer prodírá houštinami a hledá svěží listí.
Prořezáváním vegetace nosorožci prospívají lesu.
Vytvářejí prostor pro nové stromy.
Dělají si bahniště, které je v poledním žáru ochladí.
A prospějí tím celé řadě sousedů.
Čím víc nosorožců, tím zdravější je celý les.
Nelegální lov a kácení pralesů snížily jejich počet ve volné přírodě
na hrstku kusů.
Aby je zachránili před vyhynutím, strážci parku neustále hlídkují,
odrazují pytláky a odvádějí zbývajících pár nosorožců
do zajetí mimo národní park.
Tito nosorožci nyní žijí ve velkých hlídaných přírodních výbězích.
Chovatelský program má za cíl vrátit jejich potomky zpět
do parku Leuser
a obnovit rovnováhu života v deštném pralese.
Živočichové, kteří v parku žijí, mají opravdu výjimečné vztahy.
Některé z nich teprve objevujeme.
Hluboko v lesích leuserského podhůří
jednomu z nejmenších obyvatel parku nevědomky pomáhá
ten největší.
Slon sumaterský.
Při svém putování si klestí síť stezek dlouhých stovky kilometrů.
Při prodírání se hustou džunglí spoléhá na sloní stezky spousta živočichů.
Ale jeden je na slonech závislý víc než ostatní.
Skokan Tweedieův.
Je velký jako slepičí vejce,
ale má nesmírně bystré smysly.
Vědci předpokládají, že cítí vibrace blížícího se stáda slonů
pomocí zvláštních dutin v plicích.
Člověk by čekal, že půjde z cesty.
Žába místo toho míří k nim.
Přímo tam, kde ji ušlapou!
Ale nepřitahují ji sloni.
Žába má břicho plné vajec
a potřebuje je naklást do stojaté vody.
Sloní stopy jsou ideální přechodné jesle.
Dala svým vajíčkům do začátku to nejlepší
a nechá je tu vylíhnout.
Do dvou týdnů z nich budou pulci.
Ale dokud se nepromění v žabky,
jejich přežití v zatopené šlápotě je ohroženo.
Tropické slunce může tyto nádrže rychle vysušit.
Pokud hladina vody klesne, musí se pulci dostat do bezpečí.
Zdvojnásobí rychlost své proměny
a jako žabky mohou z vysychajících tůněk utéct.
Pokud je někdo nerozšlápne.
V korunách stromů je život ještě riskantnější.
Spousta zvířat parku Leuser se v nich naučila žít.
Ale asi nikdo není odvážnější než hulman ebenový.
Žije pouze na severní Sumatře ve skupinách až dvaceti jedinců.
Tlupu vede samec,
zbytek tvoří samice a mláďata.
Dospělí jsou mimořádně mrštní.
Dokážou se pohybovat ve větvích
a s lehkostí překonávat velké propasti.
Ale tento dvouletý hulman si svaly v nohou teprve buduje.
Zatím neumí skákat po větvích s takovou jistotou jako ti starší.
Matka ho pořád nosila s sebou,
ale teď má novou ratolest.
A mladík si teď musí najít vlastní cestu do světa.
Dnes čelí jedné z největších výzev svého života.
Tlupa na tomto stromě vyčerpala zásoby,
a tak se musí posunout.
Ale to znamená obrovský skok přes šestimetrovou propast.
Pád ze třetího patra.
Jediná chyba může být osudná.
Starší opice takové velké skoky pilovaly spoustu let.
Vyšplhají na nejvyšší větve, skočí
a manévrují končetinami, aby kontrolovaly svůj pád.
Dokonce i máma s novým miminkem na břiše
zvládá vzdálenost s grácií.
Teď je na řadě dvouletý sameček.
Ale je toho na něj moc.
Zbytek tlupy už hoduje na druhé straně.
On uvízl.
Máma ho zachránit nemůže.
Je jen jediný způsob, jak zjistit, jestli na to má.
Bravo.
První z mnoha obřích skoků na cestě k dospělosti.
A dostane zaslouženou odměnu.
Zvířata, jako jsou hulmani,
pomáhají udržovat zdraví leuserského pralesa.
Při svém pohybu roznášejí semena a přírodní hnojivo.
Důležitý je tu každý druh.
I ti nejmenší,
kteří se skrývají v přítmí pralesního přízemí.
V šeru pod listy žije tento lovec.
Ploštěnka.
Tento druh ploštěnky s výraznými pruhy
je tak nový, že teprve bude pojmenován.
Na predátora je extrémně malý,
dlouhý jako nehet.
Ale umí usmrtit.
Vydal se na lov šťavnatého slimáka či hlemýždě.
V Leuseru jsou všude.
Požírají mikroskopické rostliny a organismy,
a také houby nezbytné pro recyklaci rostlinných zbytků.
A právě zde hraje svou roli ploštěnka.
Snižuje jejich počet a chrání tak zeleň.
Chemickými čidly na své kladívkovité hlavě
ochutnává půdu a hledá stopy oběti.
Slimáci a hlemýždi po sobě zanechávají nepřehlédnutelnou stopu slizu.
Tento nezvyklý tvor, který má na zádech jen náznak ulity, se nazývá
nahý plž.
Je to dokonalá kořist.
Ploštěnka se omotá kolem oběti a vypustí sliz, kterým ji uvězní.
Jakmile je kořist ochromena,
zaútočí na plže svými toxiny a trávicími šťávami.
Maso se rozloží.
Nakonec ho ploštěnka polkne svými ústy uprostřed těla.
Během několika minut zbyde jen průsvitná schránka.
V parku Leuser žijí predátoři všech tvarů a velikostí.
Asi ten nejvýznamnější stojí na úplném vrcholu potravního řetězce.
Abyste ho našli, musíte se vydat ještě výš,
na odlehlý vrchol hory připomínající pevnost,
která dala parku jméno.
Hora Leuser.
Tyčí se do výšky přes 3 300 metrů nad mořem.
Je často zahalená v mlze.
Les je zakrslý,
s plochami otevřených vřesovišť.
Může tu být až o 15 stupňů chladněji
než dole ve vlhkém pralese.
Přežijí tu jen nejodolnější rostliny.
Drží se těsně u skály a udržují půdu na místě.
Tím zabraňují erozi a zadržují dešťovou vodu,
která pak rovnoměrně stéká do lesů hluboko pod nimi.
Je tu tajemné ticho.
Jen pár zvířat se vydá na tak vysokou horu.
Muntžak je druh jelena, který se brouzdá vřesovišti.
Vědci doufají, že jejich kamery konečně zachytí predátora,
který muntžaky loví,
a že ho tu poprvé natočí.
Ale je skoro nemožné ho spatřit.
Chce to trpělivost.
Konečně.
Na vysokohorskou pastvinu
přichází tygr sumaterský.
Dospělý samec si prohlíží vědecké vybavení, které ho má natočit.
Terén je tak nepřístupný, že dosud neexistují téměř žádné studie
o chování sumaterských tygrů.
Ale domníváme se, že hlídkují na vrcholcích hor
a zabraňují jelenům a jiným zvířatům
v nadměrném spásání křehké vegetace.
A tyto vzácné záběry dokazují, že tu stále jsou.
Dokud budeme park chránit,
může největší sumaterská kočka zůstat králem džungle.
Zatímco hornatý terén Leuseru nabízí přirozenou ochranu,
na okrajích parku je riziko pro divokou zvěř větší.
Leuserský ekosystém zasahuje do oblasti dvakrát větší než park.
Velká část je chráněna,
ale mezi těmito lesy žijí miliony lidí ve městech a vesnicích.
Takže podpora místních komunit
je pro ochranu leuserské divočiny klíčová.
Ve stromech na jižní hranici parku Leuser
se schovává vzácný outloň váhavý.
Má obrovské oči,
které mu pomáhají vidět v téměř úplné tmě.
Tahle samice má jen několik týdnů staré mládě.
Je příliš velké na to, aby ho při krmení nosila.
Opustit ho je riskantní.
Konkurenti mohou být velmi teritoriální.
A zdejší les je plný hadů.
Ovšem outloni mají tajnou zbraň.
Jejich kousnutí obsahuje smrtící toxin,
což z nich dělá jediné jedovaté primáty na planetě.
I tohle mládě.
A tak ho máma může schovat v listí
a může si jít sama hledat potravu.
Je velmi neobvyklé vidět outloně, který se odváží slézt na zem.
Musí, pokud se chce dostat ke své oblíbené pochoutce:
ke kaliandře.
Její sladce vonící nektar je plný energie, kterou potřebuje k výživě mláděte.
Tyto kvetoucí keře však vysadili farmáři,
aby jim zastínily úrodu kávy.
Outloni se ocitli v blízkosti lidí a nastal problém.
Překupníci s domácími mazlíčky
tato roztomilá zvířata téměř vyhubili.
Naštěstí je tato komunita součástí nového programu, který outloně chrání.
Farmáři dostanou za kávu lepší cenu,
když nechají outloně být.
A outloni pomáhají farmářům,
protože když se živí kaliandrou,
dochází k jejímu opylení.
Brzy bude svítat, a tak musí zpět k mláděti
věnovat se svým mateřským povinnostem.
Místní komunity mohou pomoci i v boji proti největší hrozbě:
odlesňování.
Leuser je tak rozsáhlý, že je téměř nemožné ho hlídat.
Každou hodinu
je vykáceno pole o velikosti fotbalového hřiště,
z velké části ilegálně,
aby vznikl prostor pro pěstování palmového oleje.
Palmový olej se přidává do téměř 50 % výrobků na regálech našich supermarketů.
Od sušenek po šampony.
Tyto plantáže jsou bez života
v porovnání s bohatostí deštného pralesa.
Některé komunity se snaží proti plantážím bojovat.
Spolupracují s ochránci přírody na jejich odstranění.
Malá peněžní dotace
a příležitost vysadit v lese pár výnosných ovocných stromů
farmáře motivuje a pomáhá chránit jejich budoucnost.
Na obnovené půdě Leuser rychle vytváří zázraky.
Vítr sem přináší semena ze zdravých lesů v okolí.
Mikroorganismy pomáhají ozdravovat půdu.
Během pár měsíců zaroste původní místo kapradinami a dalšími rostlinami.
Nastěhují se opylovači.
Savci a ptáci roznesou další semena.
A za pouhé čtyři roky
se tu objeví prosperující les.
Když se tak stane, začnou se sem vracet zvířata.
Jednou tu vyrostou obří stromy.
Budou pohlcovat víc a víc oxidu uhličitého z naší atmosféry
a obohacovat ji kyslíkem,
což prospívá nám všem.
Díky ochraně tohoto lesa
budou mít i nejohroženější asijští živočichové svůj domov.
Ještě jako kojenec byl tento orangutan sumaterský vytržen z pralesa
a prodán jako domácí mazlíček.
Po letech v zajetí
byla samice zachráněna
a přivezena zpět, aby mohla znovu svobodně žít v korunách stromů.
A teď se stará o další mládě.
Nejsou mu ani dva týdny.
Je tak malé, že by se vešlo do lidské dlaně.
Tyto křehké okamžiky jsou počátkem
jednoho z nejtěsnějších pout mezi matkou a mládětem v přírodě.
Příštích osm let
bude žít na dosah své maminky,
která ho naučí vše, co potřebuje k přežití.
Národní park Gunung Leuser
a obrovský ekosystém, který ho obklopuje,
je místem naděje
a příležitostí chránit jeho jedinečnou divokou přírodu
v tomto posledním vzácném útočišti.
Národní parky jsou jedním z našich největších úspěchů.
Postupem času jsme vytvořili téměř čtvrt milionu chráněných území
v téměř každé zemi na planetě.
Ale ve světě, který se čím dál víc ohřívá a přelidňuje, musíme dělat víc.
Pokud chceme zachovat nedotčená místa, na nichž jsme závislí,
musí se zúčastnit každý z nás.
Požadujte ochranu zbytků divoké přírody
pro budoucí generace.
Bojujte za vytváření nových parků ve své zemi
a trvejte na tom, aby byly přístupné všem.
Prosazujte ve svých komunitách přijetí chytřejší klimatické praxe.
A volte, jako by na vás závisela celá planeta.
Už nesmíme ztrácet čas.
Svět, který zanecháme dětem, je příliš důležitý.
Čas konat je právě teď.
Překlad titulků: Natálie Nádassy