ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Ми з мамою переїхали на кілька років до Індонезії в дитинстві.
Ми жили в маленькому будиночку й тішилися природі.
Мангове дерево у дворі, аромати фруктів і спецій.
Рисові поля, з яких на вас дивилися буйволи із заляпаними болотом мордами.
Індонезія - домівка для деяких найважливіших лісів у світі
та надзвичайного біорізноманіття.
І нема нічого схожого на унікальну екосистему парку Лесер,
у якій живуть одні з найбільш загрожених видів на Землі.
Тропічні ліси Національного парку Гунунг-Лесер
прихистили безліч рослин і тварин…
і в кожного є своя роль.
Лесер - це також останній притулок
для чотирьох найбільш загрожених видів планети.
Сильних і невловних тигрів…
найменших у світі носорогів…
унікальних лісових слонів…
і орангутангів, одних із найрозумніших людиноподібних мавп у світі.
Колись цих тварин можна було побачити разом у Південно-Східній Азії.
Але вирубка лісів і браконьєрство призвели до того,
що сьогодні Лесер - єдине місце, де вони досі співіснують.
Чи дозволимо ми, щоб щось настільки цінне зникло довіку…
чи вхопимося за останній шанс захисти його
заради дітей і онуків?
Приєднуйся до мене для прогулянки цим унікальним диким простором.
ГУНУНГ-ЛЕСЕР, ІНДОНЕЗІЯ
На індонезійському острові Суматра розкинувся просторий тропічний ліс,
а в його центрі - Національний парк Гунунг-Лесер.
Тут переважають гори, вкриті лісом,
що у висоту сягають 3 000 метрів.
Вони захищають їхніх мешканців, наче фортеця.
Але, мабуть, найбільші багатства живої природи можна знайти
в його парких низовинних джунглях.
В індонезійській мові «орангутанг» означає «людина лісу».
На цих деревах живе найгустіша популяція орангутангів на Землі.
Це їхній ліс.
Тут є кілька здоровенних самців.
Завдяки великим із крисами щокам вони привабливіші для самиць.
Вони надзвичайно потужні:
сила їхнього укусу більша, ніж у лева.
Та є один амбітний молодий самець, що просувається ієрархічною драбиною.
Ракус.
Це ім'я, яке йому дали тутешні вчені, означає «жадібний».
Бо він любить їсти майже все.
Листя,
кору,
фрукти…
термітів.
Усе це в меню.
Якщо цей гурман їстиме достатньо,
одного дня він може відростити собі щоки,
як у найстаріших самців.
Є один фрукт, який може справді підживити його амбіції.
Пахіра.
Розміром із футбольний м'яч,
у ній повно великого смачного насіння.
Перш ніж дозріє, вона тверда, як бетон,
і її майже неможливо відкрити.
Дозріла пахіра розкривається сама.
Але соковите насіння оточене тисячами гострих, дратівних волосків.
Щоб поїсти, Ракус мусить опанувати
найскладнішу навичку в джунглях.
Орангутанги використовують хитромудрий спосіб,
щоб уникнути колючих волосків пахіри.
Спочатку вони вибирають паличку.
Потім водячи нею своїми надзвичайно вправними губами,
вони проштовхують її в щілини.
Рухаючи паличкою, вони вивільняють насіння
й у процесі вишкрябують волоски…
і фрукт стає готовим до вжитку.
Орангутанги зазвичай самітники.
Але пахіра дозріває нечасто.
Коли це трапляється, вона притягує орангутангів звідусіль.
Їхнє зібрання - нагода повчитися одне в одного.
Фріска - зріла самиця,
і вона експертка в приготуванні цього фрукта.
Ракус іде на майстер-клас.
Тут достатньо їжі, щоб його терпіли.
Це єдині знані дикі орангутанги,
які виготовляють і використовують інструменти в цей унікальний спосіб.
Ракус хоче спробувати сам.
Він ретельно майструє свій інструмент.
І Ракус обирає ідеальну пахіру.
Доведеться застосувати метод спроб і помилок.
Нарешті завдяки дрібці завзяття…
Ракус куштує лакоминку, якої він жадав.
Що більше він вдосконалюватиме це надзвичайне вміння,
то більшим і сильнішим він стане.
І одного дня цей жадібний хлопець
може досягти успіху.
Лесер завдячує багатством почасти своєму ґрунту,
який у шість разів родючіший, ніж інші тропічні ліси регіону.
І ось причина.
Один із найактивніших вулканів у світі.
Гора Синабунг.
Протягом тисячоліть її виверження засипали землю вулканічним попелом…
багатим на мінерали й поживні речовини.
Попіл слугує добривом,
яке підтримує джунглі разючої складності.
Тисячі видів рослин роблять цей ліс
одним із найрізноманітніших у світі.
Аморфофалюс.
Це найбільша квіткова конструкція на планеті.
Вона виростає до трьох метрів,
висоти баскетбольного кільця.
Квітка з'являється лише після того, як рослина досягне десятирічного віку.
На створення цього величезного цвіту йде багато енергії.
Цвітіння триває лише дві ночі.
Тож рослина знає розумний спосіб, щоб швидко привабити комах,
які потрібні їй для запилення.
Вона виробляє потужний аромат.
Але це не запашна красуня.
Вона пахне гнилою плоттю.
Величезна червона квітка сягає півтора метра,
підсилюючи ілюзію свіжої мертвечини.
Ніч - час для найбільшого обману.
Завдяки десяти рокам накопичення енергії
аморфофалюс нагнітає тепло в центральний стовбур,
який стає гарячим, мов кров.
Як у димарі, тепло піднімається
й переносить сморід у холодне нічне повітря.
Для сотень комах-трупоїдів,
цей запах непереборний.
Їх заманюють у внутрішню камеру…
порожнину, наповнену чоловічими й жіночими органами.
Шукаючи обіцяне гниле м'ясо…
комахи вкриваються пилком, який вони понесуть
до інших аморфофалюсів.
А якщо вони вже відвідали іншого гіганта,
то запилять цю рослину.
Десять років підготовки до шоу, яке триває дві ночі.
Енергію квітки вичерпано.
Ті, хто загубився, вибираються…
перш ніж урешті,
за лічені секунди,
вся конструкція не впаде.
Після успішного запилення починається новий десятирічний цикл
до ще більшого цвітіння.
Навіть у низинах Лесеру
ландшафти надзвичайно різні.
Річки парку переносять багаті на поживні речовини ґрунти
вниз за течією до узбережжя…
де ліс зустрічається з Індійським океаном…
породжуючи каламутне мангрове болото.
Мулистий стрибун.
Ця риба не прикута до життя у воді.
Зробивши великий ковток повітря…
і використовуючи плавники, що мають плечовий суглоб,
він штовхає себе вперед.
Риба, яка вміє ходити.
Він проводить більшу частину життя тут, у намулині.
Його схожі на перископ очі мають кришталик, як у наземних тварин,
який дозволяє бачити набагато краще з поверхні води, а не в ній.
Його улюблена страва - грізний ворог із гострими, мов лезо, кліщами…
якщо йому вдасться її впіймати, щоб його не ущипнули.
Може, щось м'якше?
Ці краби дуже прудкі…
особливо для риби з води.
Нарешті, залишилося лише роззброїти цю здобич.
Тримаючи її в роті, він застосовує хитрий трюк.
Якщо потрясти краба достатньо сильно, він пожертвує своєю клешнею,
найсмачнішою частиною.
Але ця втрата лише тимчасова.
За місяць у краба виросте нова клешня.
Може, навіть більша, ніж раніше.
Для цієї землелюбної риби життя - це нескінченний шведський стіл клешень.
Далі вглиб Лесер швидко стає гірським.
Ліс тут значно менш прохідний.
Круті пагорби надають останній притулок найбільш загроженій істоті в Лесері…
майже небаченим і на диво малим
суматранським носорогам.
Попри зріст трохи більше метра, він важить тонну,
ідеальна вага для розчищення заростей у пошуках пишного листя.
Обскубуючи рослини, ці носороги приносять користь лісу,
звільняючи місце для нових дерев.
Вони викопують калюжі з багнюки, щоб охолоджуватися в спеку…
чим приносять користь низці сусідів.
Тож що більше носорогів, то здоровішим стає весь ліс.
Через незаконне полювання й втрату середовища існування
в природі їх залишилося дуже мало.
Щоб врятувати їх від вимирання, лісничі постійно на сторожі,
відлякуючи браконьєрів і забираючи рештки носорогів
у неволю за межами парку.
Ці носороги тепер живуть у великих, захищених природних вольєрах…
де програма розмноження дає надію на те, що їхні нащадки знову
гулятимуть Лесером…
і зрештою баланс життя в тропічному лісі буде відновлено.
Між істотами, які тут живуть, багато незвичайних стосунків.
Деякі ми лише відкриваємо.
Глибоко в передгір'ї Лесеру
одному з його найменших мешканців мимоволі допомагає
найбільший…
Суматранський слон.
Подорожуючи, вони витоптують сітку стежок довжиною в сотні кілометрів.
Багато видів покладаються на ці доріжки, щоб продертися крізь густі джунглі.
Але один мешканець залежить від цих слонів більше, ніж інші.
Бородавчата жаба.
Вона завбільшки з куряче яйце,
але в неї неймовірно загострені відчуття.
Вважається, що вона виявляє вібрації стада, що наближається,
за допомогою спеціальних порожнин у легенях.
Вона мала б забратися з дороги.
Натомість вона прямує до них.
Прямо в зону деформації!
Але її тягне не до слонів.
У жаби в животі повно яєць,
і їй потрібно відкласти їх у стоячу воду.
Відбитки лап слона - ідеальний інкубатор.
Вона дала своїм яйцям найліпший старт у житті
й залишила їх вилуплюватися.
За два тижні вони стали пуголовками.
Але поки вони не перетворяться на жабенят,
їхнє виживання в затоплених слідах під загрозою.
Тропічне сонце може швидко висушити ці калюжі.
Отже, якщо рівень води впаде, пуголовки муситимуть вирішити цю проблему…
прискоривши удвічі їхнє перетворення.
Ставши жабенятами, вони нарешті можуть втекти з висохлих калюж.
Якщо їх не розчавлять.
На верхівках дерев ризик ще більший.
Багато тварин Лесеру освоїли життя тут.
Але, мабуть, нема нікого відчайдушнішого за сурілі Томаса.
Вони зустрічаються лише в Північній Суматрі групами до 20 осіб.
Самець веде зграю,
решта якої - це самиці й молодняк.
Дорослі мавпи надзвичайно прудкі.
Хапаючись за гілки,
вони легко перестрибують через великі просвіти.
Але цей дворічний малюк досі розвиває силу м'язів ніг,
і він не може переміщатися кроною так упевнено, як старші товариші.
Мати носила його всюди,
але вона народила ще одне маля.
І хлопча мусить знайти свій власний шлях у світі.
Сьогодні перед ним одне з найбільших випробувань у житті.
Зграя з'їла все на цьому дереві,
і їм треба рухатися далі.
Але для цього потрібно зробити величезний шестиметровий стрибок.
Це падіння з третього поверху.
Одна помилка може виявитися фатальною.
Старші мавпи роками вдосконалювали такі великі стрибки.
Видираючись на найвищі гілки, вони вирушають,
маневруючи кінцівками, щоб контролювати спуск.
Навіть мама з новим малюком на животі
граціозно долає дистанцію.
Наступний дворічний хлопчак.
Але це для нього занадто.
Решта зграї вже бенкетує на іншому боці…
а він застряг.
Мама не прийде на допомогу.
Є лише один спосіб дізнатися, чи спроможний він на це.
Ось як треба.
Перший із багатьох гігантських стрибків, які він зробить у процесі дорослішання.
І він отримує заслужену винагороду.
Такі тварини, як сурілі,
допомагають підтримувати здоров'я тропічного лісу Лесеру,
розносячи насіння й природні добрива.
Кожен біологічний вид тут важливий.
Навіть найменша істота,
що причаїлася на темному дні лісової підстилки.
У листяному сутінку живе мисливець,
хробак-молот.
Цей вид плоских червів з характерними смугами
настільки новий, що його ще не назвали.
Як для хижаків він надзвичайно малий,
довжиною з ніготь.
Але він смертоносний.
Хробак шукає соковитого слимака чи равлика.
Вони в Лесері повсюди,
пожирають мікроскопічні рослини й організми…
а також гриби необхідні для переробки рослинних залишків.
І саме тут хробак-молот відіграє свою роль.
Він зменшує їхню кількість і таким чином захищає зелень.
Використовуючи хімічні сенсори в голові-молоті…
він куштує ґрунт, щоб виявити сліди жертви.
Равлики й слимаки не можуть не залишити помітних слідів слизу.
Маючи зародковий панцир на спині,
це допитливе створіння називається напівслимаком.
Ідеальна здобич.
Обмотуючись навколо жертви, хробак викачує слиз, щоб утримати її.
Щойно здобич знерухомлено,
він атакує напівслимака токсинами й травними соками,
руйнуючи його плоть…
і нарешті ковтає ротом, яикй знаходиться посередині тіла.
За лічені хвилини залишається лише напівпрозора оболонка.
У Лесері є хижаки всіх форм і розмірів.
Але, мабуть, найважливіший із них перебуває на вершині харчового ланцюга.
Щоб знайти його, треба піднятися ще вище…
на віддалену вершину, схожу на фортецю,
яка дала назву парку…
Гора Лесер.
Її висота понад 3 000 метрів над рівнем моря.
Вона часто оповита туманом.
Ліс стримують…
клапті вересових пустищ.
Тут може бути аж на 15 градусів холодніше,
ніж у вологих джунглях далеко внизу.
Лише найміцніші рослини можуть вижити тут.
Прикипівши до скель, вони утримують ґрунт…
запобігаючи ерозії й затримуючи дощову воду,
яка постійно стікає в ліси далеко внизу.
Тут надзвичайно тихо.
Лише кілька тварин насмілюються забиратися так високо.
Мунтжак, вид оленів, які скубуть верес.
Вчені сподіваються, що камери нарешті зафіксують хижака,
який на них полює,
зафільмувавши його тут уперше.
Але його майже ніколи не видно.
Тому потрібне терпіння.
Нарешті…
на високогірному пасовищі з'являється…
суматранський тигр.
Цей дорослий самець обстежує наукове обладнання,
залишене, щоб його зафільмувати.
Місцевість настільки важкодоступна, що майже нема досліджень
поведінки суматранського тигра.
Але вважається, що патрулюючи гірські вершини,
ці тигри зупиняють оленів та інших тварин
від знищення тендітної рослинності.
І ці цінні кадри доводять, що вони досі тут.
Доки ми захищатимемо парк,
доти найбільший кіт Суматри може залишатися королем джунглів.
Гірська місцевість Лесеру надає певний захист…
та на межі парку ризик для диких тварин більший.
Екосистема парку Лесер переходить у територію вдвічі більшу за парк.
Значна її частина захищена…
та в містечках і селах посеред цих лісів живуть мільйони людей.
Тому підтримка тутешніх громад має вирішальне значення
для збереження тварин і рослин Лесеру.
На деревах на південному кордоні парку
ховається рідко бачений суматранський повільний лорі.
У цієї самиці величезні очі,
які допомагають їй бачити майже в повній темряві.
У неї є малюк, якому лише кілька тижнів,
та він уже завеликий, щоб носити його, коли вона харчується.
Покинути його ризиковано.
Конкуренти лорі люто відстоюють свою територію.
І в цьому лісі повно змій.
Та в лорі є таємна зброя.
Їхній укус містить смертельний токсин,
що робить їх єдиними отруйними приматами на планеті.
Навіть цього малолітка.
Тож мама може просто сховати його серед листя,
поки вона сама шукає харч.
Дуже незвично бачити, як повільні лорі спускаються на землю.
Але вона мусить, щоб дістатися до улюбленого смаколика,
калліандри.
У її запашному нектарі повно енергії необхідної, щоб нагодувати її маля.
Але ці квітучі кущі посадили фермери,
щоб затінити каву.
Близькість лорі до людей становить для них проблему.
Через торговців забороненими домашніми тваринами,
які полюють на цих милих істот, вони ледве не вимерли.
Але, на щастя, ця громада - частина нової програми, яка їх захищає.
Фермери отримують кращу ціну на каву
за те, що не чіпають лорі.
А лорі допомагають фермерам,
бо поїдаючи калліандру,
вони її запилюють.
З настанням світанку вона мусить повертатися до маляти
й знову виконувати материнський обов'язок.
Місцеві також можуть допомогти побороти найбільшу загрозу…
вирубування лісів.
Лесер такий величезний, що його неможливо патрулювати.
Щогодини
тут вирубується площа більша за футбольне поле,
переважно незаконно,
щоб звільнити місце для вирощування пальмової олії.
Пальмову олію використовують у 50 % продуктів на полицях супермаркетів,
від печива до шампуню.
Ці плантації безживні
в порівнянні з багатством тропічного лісу.
Але деякі громади дають відсіч…
працюючи пліч-о-пліч із природоохоронцями над викоріненням плантацій.
Невелика субсидія й шанс виростити кілька плодючих фруктових дерев у лісі
стимулюють їх і допомагають забезпечити їхнє майбутнє.
На відвойованій землі Лесер швидко творить дива.
Вітер приносить насіння із сусідніх здорових лісів.
Мікроорганізми допомагають зцілити ґрунт.
Лише за кілька місяців на старому місці виростають папороті та інші рослини.
З'являються запилювачі.
Ссавці й птахи розповсюджують ще більше насіння.
І лише за чотири роки
тут знову буяє ліс.
І тоді починають повертатися тварини.
Колись виростуть і гігантські дерева.
Вони поглинатимуть все більше вуглекислого газу з атмосфери,
збагачуючи її натомість киснем,
що на користь нам усім.
Якщо ми захищатимемо цей ліс,
найбільш загрожені тварини Азії матимуть свій дім.
Ще малим цього суматранського орангутанга забрали з лісу
й віддали на продаж.
Після років неволі
її врешті врятували
й повернули, щоб вона знову могла жити вільно в кроні дерев.
А тепер вона дбає ще про декого.
Їй ще нема двох тижнів.
Вона така маленька, що може поміститися в долоні.
Ці миті ніжності - початок
одних із найближчих стосунків матері з дитиною в природі.
Протягом восьми років
вона житиме на відстані витягнутої руки від матері,
яка навчить її всього, що їй потрібно, щоб вижити.
Національний парк Гунунг-Лесер
і величезна екосистема, яка його оточує,
дарують надію
й можливість захистити унікальну живу природу…
тут, у її останньому неоціненному притулку.
Національні парки - одне з наших найбільших досягнень.
За цей час ми створили майже чверть мільйона захищених місць
ледве не в кожній країні на Землі.
Але в цьому світі, де стає тепліше й тісніше, треба зробити більше.
І щоб зберегти більшість цих диких місць, від яких ми залежимо,
кожен із нас має зробити внесок.
Вимагайте збереження останніх диких місць
для майбутніх поколінь.
Агітуйте за створення їх там, де живете,
і наполягайте, щоб вони були доступні для кожного.
Спонукайте свої громади дотримуватися розумніших кліматичних практик.
І голосуйте так, наче від цього залежить доля планети.
Не можна гаяти час.
Світ, який ми залишимо дітям, надто важливий.
Час діяти зараз.
Переклад субтитрів: Людмила Речич