EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Mamma flyttade oss till Indonesien när jag var barn.
Vi bodde i ett litet hus och njöt av naturen.
Ett mangoträd på framsidan, doft av frukt och kryddor.
Risfält där vattenbufflar tittade på en med lertäckta mular.
I Indonesien finns några av de viktigaste skogarna
och mångfalden i världen.
Och det finns inget som Leusers ekosystem,
där några av världens mest utrotningshotade arter lever.
Regnskogarna i Gunung Leuser National Park
utgör hem åt otaliga växter och djur…
…som alla har en viktig roll.
Leuser är också det sista fästet
för fyra av planetens mest hotade arter.
Kraftfulla och skygga tigrar…
…världens minsta noshörningar…
…unika skogselefanter…
…och orangutanger, en av världens smartaste människoapor.
Förr levde dessa djur på samma ställen i hela Sydostasien.
Men avskogning och tjuvjakt har lett till
att de nu endast gör det i Leuser.
Ska vi låta nåt så värdefullt försvinna för alltid…
…eller ta vår sista chans att skydda det
för våra barn och barnbarn?
Följ med mig i denna unika orörda natur.
På den indonesiska ön Sumatra ligger en stor tropisk regnskog
och mitt i den, Gunung Leuser National Park.
Här dominerar skogsklädda berg,
tretusen meter höga.
De skyddar invånarna som en fästning.
Men dess största rikedomar finner man
i dess ångande låglandsdjungler.
På indonesiska betyder "orangutang" "skogsmänniska".
Och i de här träden lever den tätaste populationen på jorden.
Det här är deras skog.
Det finns flera stora hanar.
Deras utstående kindkuddar gör dem mer attraktiva för honorna.
De är enormt starka
och har större bitkraft än ett lejon.
En atletisk och ambitiös yngre hane har börjat klättra i rang.
Rakus.
Forskarna har gett honom namnet som betyder "girig".
För han gillar att äta allt.
Blad,
bark,
frukt,
termiter.
Allt står på menyn.
Om den här gourmanden äter tillräckligt
kan han en dag utveckla kindkuddar
som de äldsta hanarnas.
Det finns en sorts mat som kan driva på hans strävan.
Neesiafrukten.
Ungefär i storlek med en fotboll,
full av stora, goda frön.
Innan den mognar är den hård som betong
och nästan omöjlig att komma in i.
Mogna frukter spricker upp själva.
Men de saftiga fröna är omgivna av tusentals vassa, irriterande hår.
För att komma åt maten
måste Rakus bemästra djungelns mest sofistikerade färdighet.
Många av orangutangerna har ett smart sätt
att undvika fruktens stickiga hår.
Först väljer de en pinne.
Med hjälp av sina extremt smidiga läppar
trycker de in den i fruktens sprickor.
Upprepade rörelser med pinnen lossar fröna
och skrapar bort håren samtidigt.
Frukten är redo att ätas.
Orangutanger lever oftast ensamma.
Men neesiaträdet bär inte frukt så ofta,
så när det är dags, lockar det till sig orangutanger från när och fjärran.
När de samlas kan de lära sig av varandra.
Friska är en vuxen hona
och en expert på att hantera frukten.
Rakus satsar på en mästarklass.
Det finns tillräckligt med mat för att han ska tolereras.
Det här är de enda vilda orangutangerna
som man vet skapar och använder verktyg på detta sätt.
Rakus vill prova själv.
Försiktigt skapar han sitt verktyg.
Och Rakus väljer den perfekta frukten.
Sedan gäller det att prova sig fram.
Slutligen, med lite uthållighet…
…får Rakus delikatessen han suktat efter.
Ju mer han slipar på denna färdighet,
desto större och starkare blir han.
Och en dag kan den här girigburken
ta sig till toppen.
Överflödet i Leuser beror delvis på dess jord,
som är upp till sex gånger bördigare än andra regnskogar i regionen.
Och det här är en av anledningarna.
En av världens aktivaste vulkaner.
Mount Sinabung.
I årtusenden har dess utbrott överskuggat området med vulkanisk aska…
…rik på mineraler och näringsämnen.
Askan fungerar som ett gödningsmedel
och främjar en djungel av svindlande komplexitet.
Med sina tusentals växtarter
är det en av de mest mångfaldiga skogarna i världen.
Jätteknölkallan.
Det är den största blommande strukturen på planeten.
Den kan bli tre meter hög,
lika hög som en basketkorg.
Den kommer upp först när växten har vuxit i ett årtionde.
Men den enorma blomman kostar mycket energi.
Blomningen pågår bara i två nätter.
Den har ett smart sätt att snabbt locka till sig insekterna
som behövs för pollinering.
Den avger en stark doft.
Men det är ingen väldoftande skönhet.
Den stinker ruttnande kött.
Den enorma röda blomman sträcker sig upp till 1,5 meter,
för att få den att likna ett färskt kadaver.
När natten faller börjar dess största bedrägeri.
Den kanaliserar tio års energi
och pumpar in värmen i blomställningen
som blir lika varm som blod.
Som i en skorsten bär den stigande värmen sin stank upp i den kalla nattluften.
För hundratals insekter
är lockelsen oemotståndlig.
De lockas in i jätteknölkallans inre kammare…
…en grotta fylld med han- och honblommor.
När insekterna söker efter det ruttna köttet…
…blir de pudrade med pollen som de bär med sig
till andra jätteknölkallor.
Om de redan har besökt en av dessa jättar, så pollinerar de den här växten.
Tio års förberedelse för en show som tar två nätter.
Blommans energi är slut.
Eftersläntrarna tar sig ut…
…innan slutligen,
på några sekunder,
hela konstruktionen kollapsar.
Efter att ha blivit pollinerad startar ännu en tioårscykel
mot fler enorma blommor.
Även låglandet i Leuser
bjuder på vitt skilda landskap.
Parkens floder transporterar sina näringsrika jord
nedströms till kusten…
…där skogen möter Indiska oceanen.
Här har ett lerigt mangroveträsk bildats.
En slamkrypare.
Den här fisken är inte begränsad till ett liv i vattnet.
Han tar en munfull med luft…
…och med fenor som har en axelled
tar han sig fram.
En fisk som kan gå.
Han tillbringar större delen av sitt liv i gyttjan.
Hans periskopliknande ögon har en lins som landlevande djur,
vilket gör att han ser mycket bättre uppe på land än i vattnet.
Hans favoritmåltid är en läskig fiende med knivskarpa klor…
…om han kan fånga en utan att bli nypt.
Kanske något mjukare?
Krabborna är väldigt snabba…
…särskilt för en fisk på land.
Äntligen återstår bara att avväpna bytet.
Han håller den i munnen och använder ett smart knep.
Om man skakar krabban hårt nog så offrar den sin klo,
den godaste delen.
Men förlusten är bara tillfällig.
Inom en månad har krabban fått en ny klo.
Kanske större än förut.
För den här landälskande fisken är livet en oändlig krabbbuffé.
Längre inåt landet blir Leuser snabbt bergigt.
Här är skogen mycket mer ogenomtränglig.
Branta sluttningar utgör en sista fristad för Leusers mest hotade djur.
De sällan observerade och överraskande små
sumatranoshörningarna.
De är bara 120 cm höga, men väger ett ton,
perfekt för att gå genom snåren på jakt efter grönskande lövverk.
Genom att kvista växter gynnar dessa noshörningar skogen
och ger plats för nya trädtillväxt.
De gräver upp lerpölar som hjälper dem att hålla sig svala i middagsvärmen…
…vilket gynnar många grannar.
Ju fler noshörningar, desto friskare blir hela skogen.
Illegal jakt och habitatsförlust har minskat populationen
till bara en handfull i det vilda.
För att rädda dem från utrotning är vakterna ständigt på patrull.
De avskräcker tjuvskyttar och tar med sig noshörningarna
till fångenskap utanför parken.
De här noshörningarna lever nu i stora, bevakade hägn…
…där man hoppas att ett avelsprogram kan återinföra ättlingarna
till Leuser…
…och så småningom återställa balansen i regnskogen.
Det finns många extraordinära relationer mellan varelserna som bor här.
Vissa har vi precis upptäckt.
Djupt i skogarna vid foten av Leuser
får en av dess minsta invånare oavsiktligt hjälp
av dess största.
Sumatraelefanten.
Deras färder skapar ett nätverk av stigar hundratals kilometer långa.
Många arter är beroende av stigarna för att ta sig igenom djungeln.
Men en invånare är mer beroende av elefanterna än andra…
…en vårtgroda.
Hon är bara stor som ett kycklingägg,
men hon har otroligt skarpa sinnen.
Man tror att hon upptäcker vibrationer från hjorden som närmar sig
med hjälp av håligheter i lungorna.
Hon borde kanske flytta på sig.
Istället rör hon sig mot dem.
Rakt in i kross-zonen!
Men det är inte elefanterna hon dras till.
Grodan har magen full av ägg,
och hon måste lägga dem i lugnt vatten.
Elefantens fotspår är den perfekta barnkammaren.
Hon har gett sina ägg den bästa starten i livet
och låter dem kläckas.
Inom två veckor har de blivit grodyngel.
Men innan de förvandlas till grodor,
är det inte säkert att de överlever i det översvämmade fotspåret.
Den tropiska solen kan snabbt torka ut pölarna.
Om vattennivån sjunker måste dessa grodyngel ta sig ut
genom att fördubbla hastigheten i förvandlingen.
Som grodor kan de äntligen fly från de torkande dammarna.
Om de inte blir mosade.
Uppe i trätopparna är insatserna ännu högre.
Många av djuren i Leuser har lärt sig att leva här.
Men mest vågad av alla är nog Thomas bladapa.
De finns bara på norra Sumatra
och de rör sig i grupper på upp till 20.
En hane leder gruppen,
och resten är honor och ungar.
De vuxna är extremt smidiga.
De kan kasta sig mellan grenarna
och de kan hoppa långt med lätthet.
Men den här tvååringens benmuskler utvecklas fortfarande
och han kan inte svinga sig fram med samma självförtroende.
Tidigare bar mamman honom överallt,
men hon har en ny unge.
Ynglingen måste nu finna sin egen väg i världen.
Idag står han inför en av sina största utmaningar.
Gruppen har länsat det här trädet,
så de måste röra sig vidare.
Men kräver ett stort hopp över ett avstånd på över sex meter.
Fallet är tre våningar högt.
Ett misstag kan vara dödligt.
De äldre aporna har ägnat år åt att få till så långa hopp.
De klättrar till de översta grenarna och hoppar,
de kontrollerar landningen genom att röra armar och ben.
Till och med mamman, med sin nya unge på magen,
klarar av avståndet med elegans.
Tvååringen står på tur.
Men det är för mycket.
Resten av gruppen festar på andra sidan…
…men han är fast.
Mamman kan inte rädda honom.
Det finns bara ett sätt att ta reda på om han har det som krävs.
Perfekt.
Det första av många långa hopp han får göra på resan till vuxenlivet.
Och han får en välförtjänt belöning.
Djur som bladapor
hjälper till att hålla Leusers regnskog frisk
genom att sprida frön och naturligt gödningsmedel.
Alla arter här är viktiga.
Även den minsta
som lurar i den mörka världen på marken i skogen.
I det lummiga dunklet lever en jägare,
hammarhuvudmasken.
Den här arten av plattmask med sina distinkta band
är så ny att den ännu inte fått nåt namn.
Det är ett extremt litet rovdjur,
lång som en nagel.
Men den är dödlig.
Den är på jakt efter en saftig snigel.
De finns överallt i Leuser,
de äter mikroskopiska växter och organismer…
…och svamparna som återvinner växtrester.
Och här kommer hammarhuvudet in i handlingen.
De håller nere antalet och skyddar växterna.
Med kemiska sensorer i hammarhuvudet…
…smakar den på marken efter spår av ett offer.
Sniglar kan inte låta bli att lämna slemspår efter sig.
Med bara en antydan av ett skal på ryggen,
denna märkliga varelse kallas halv-snigel,
det perfekta bytet.
Den slingrar sig runt sitt offer och pumpar ut slem för att fånga det.
När bytet är oskadliggjort,
attackerar den halvsnigeln med gifter och matsmältningsjuice
som bryter ner dess kött.
Slutligen sväljer den genom en mun mitt på kroppen.
Inom några minuter återstår bara det genomskinliga skalet.
Det finns rovdjur i alla former och storlekar i Leuser.
Men det viktigaste kanske finns högst upp i näringskedjan.
För att hitta det måste man bege sig ännu högre,
till den fortliknande bergstoppen
som ger parken sitt namn…
Mount Leuser.
Det tornar 3 350 meter över havet,
ofta höljt i dimma.
Skogen hålls tillbaka…
…av öppna heder.
Det kan vara 15 grader Celsius kallare här än i de fuktiga djunglerna längre ner.
Bara de tåligaste växterna överlever.
De klamrar sig fast i berget och håller kvar jorden,
vilket förhindrar erosion och håller kvar regnvattnet,
som sedan rinner ner till skogarna nedanför.
Det är kusligt tyst.
Bara ett fåtal djur vågar sig så här långt upp på berget.
Muntjaken, den hjort som betar av växterna på heden.
Forskare hoppas att forskarkameror ska kunna filma rovdjuret
som jagar dem,
för första gången.
Men man ser det nästan aldrig.
Så det kräver tålamod.
Slutligen…
…på en äng högt uppe i bergen…
…en sumatratiger.
Denna vuxna hane undersöker forskarnas utrustning
som ska filma den.
Terrängen är så otillgänglig att det inte har gjorts några studier
av sumatratigerns beteende.
Men man tror att när de patrullerar bergstopparna,
hindrar dessa tigrar hjortar och andra djur
från att överbeta den känsliga vegetationen.
Och bilderna bevisar att de fortfarande finns här.
Så länge vi skyddar parken,
kan Sumatras största katt förbli djungelns konung.
Medan Leusers bergiga terräng erbjuder vissa ett naturligt skydd…
så är risken för djurlivet större i utkanten av parken.
Leusers ekosystem fortsätter till ett område dubbelt så stort som parken.
Stora delar är skyddade…
…men miljontals människor bor i städer och byar bland dessa skogar.
Att ha stöd från lokalsamhällen är viktigt
för att skydda Leusers djurliv.
Gömda i träden vid Leusers södra gräns
finns en sällsynt tröglori.
Hon har stora ögon
som hjälper henne att se i nästan totalt mörker.
Den här mamman har en unge som är bara några veckor gammal,
men han är redan för stor för att bäras när hon äter.
Att lämna honom är riskabelt.
Rivaliserande lorier kan vara territoriella.
Och skogen här är full av ormar.
Men lorier har ett hemligt vapen.
Deras bett innehåller ett dödligt gift,
vilket gör dem till den enda giftiga primaten på planeten.
Även den här ungen.
Mamman kan gömma honom bland bladen
medan hon söker mat åt sig själv.
Det är extremt ovanligt att se tröglorier gå ner på marken.
Men hon måste för att nå en av sina favoriträtter:
kalliandran.
Dess söta nektar är full av energi som hon behöver åt sin unge.
Men de här blommande buskarna har planterats av bönder
för att skugga deras kaffeskörd.
Och loriernas närhet till människorna har gett dem ett problem.
Handlare inom den illegala djurhandeln
har jagat dessa söta varelser nästan till utrotning.
Men lyckligtvis är samhället en del av ett nytt system som skyddar dem.
Bönderna får ett bättre pris för kaffet
om de lämnar lorierna ifred.
Och lorierna hjälper bönderna,
för när de äter kalliandran
så pollinerar de den.
När gryningen närmar sig måste hon återvända till ungen
och livet som mamma.
Lokalsamhällen kan också hjälpa till att bekämpa det största hotet…
…avskogning.
Leuser är så stor att det är nästan omöjligt att patrullera.
Varenda timme,
röjs mer än en fotbollsplan av skog,
mycket av det illegalt,
för att göra plats för att odla palmolja.
Palmolja används i upp till 50 procent av produkterna i mataffärernas hyllor,
från kakor till schampo.
Dessa plantager är livlösa
jämfört med regnskogens rikedom.
Men vissa lokalsamhällen är med och gör motstånd…
…och arbetar med naturvårdare för att få bort plantagerna.
Ett litet bidrag och en möjlighet
att odla några lönsamma fruktträd i skogen
ger dem en sporre och skyddar deras framtid.
På den återhämtade marken skapar Leuser snabbt underverk.
Vinden för med sig frön från friska skogar i närheten.
Mikroorganismer hjälper till att läka jorden.
På bara några månader växer ormbunkar och andra växter över den gamla platsen.
Pollinerarna flyttar in.
Däggdjur och fåglar sprider fler frön.
Och på så lite som fyra år
växer en frodig skog upp igen.
Då börjar djuren återvända.
Så småningom kommer stora träd att växa här.
De absorberar mer och mer koldioxid från vår atmosfär
och berikar den med syre,
vilket gynnar oss alla.
Genom att skydda den här skogen
kommer Asiens mest hotade djur att ha sitt hem kvar.
Medan han fortfarande var liten fångades den här sumatraorangutangen
och såldes till djurhandeln.
Efter flera år i fångenskap
blev hon slutligen räddad
och fördes tillbaka för att leva fritt i trädtopparna igen.
Och nu har hon en annan att ta hand om.
Inte ens två veckor gammal.
Hon är så liten att hon får plats i en handflata.
Dessa ömsinta ögonblick är början
på ett av de starkaste banden mellan mor och barn i naturen.
I åtta år
kommer hon att leva nära sin mamma,
som lär henne allt hon behöver för att överleva.
Gunung Leuser National Park
och det stora ekosystemet som omger den
är en plats som inger hopp
och en möjlighet att skydda dess unika djurliv…
…i deras sista värdefulla fristad.
Nationalparker är en av våra största framgångar.
Med tiden har vi skapat nästan en kvarts miljon skyddade områden
i nästan alla länder på jorden.
Men i den här världen som blir varmare och trängre, måste vi göra mer.
Om vi ska behålla mer av naturen vi är beroende av,
har vi alla en roll att spela.
Krav på att skydda våra sista naturområden
för framtida generationer.
Skapa kampanjer för att skapa mer, var du än bor,
och insistera på att de ska vara tillgängliga för alla.
Pressa era egna samhällen att använda smartare klimatpraxis.
Och rösta som om det gäller planetens framtid.
Vi har inte tid att vänta.
Världen vi lämnar till våra barn är för viktig.
Det är dags att agera nu.
Undertexter: Sarah Wallin Bååth