A NETFLIX DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Az anyám Indonéziába vitt minket pár évre, amikor gyerekek voltunk.
Egy kis házban laktunk, és nagyon szerettük a természetet.
A mangófát a ház előtt, a gyümölcsök és a fűszerek illatát.
A rizsföldekről sáros orrú házi vízibivalyok néztek ránk.
Indonézia ad otthont a bolygónk egyik legfontosabb erdőségének.
Nagy biodiverzitás jellemző erre a vidékre.
A Leuser ökoszisztémához nincsen fogható.
A Föld legveszélyeztetettebb fajai közül néhány itt él.
A Gunung Leuser Nemzeti Park esőerdői
számtalan élőlénynek adnak otthont.
És mindnek megvan a maga szerepe.
A bolygónk legveszélyeztetettebb fajai közül négynek
a Leuser az utolsó menedéke.
Erős, ravasz tigrisek.
A világ legkisebb orrszarvúi.
Különleges erdei elefántok.
És orangutánok.
A világ legokosabb főemlőseinek egyike.
Egykor ezek az állatok egész Délkelet-Ázsiában jelen voltak.
De az erdőirtás és az orvvadászat miatt ma már
a Leuser az egyetlen hely, ahol még mindig együtt élhetnek.
Hagyjuk, hogy ezek az csodálatos élőlények örökre eltűnjenek?
Vagy élünk az utolsó esélyünkkel, hogy megőrizzük őket az utódainknak?
Tartson velem ebbe az igazán egyedi vadonba!
GUNUNG LEUSER INDONÉZIA
Az Indonéziában lévő Szumátra szigetén hatalmas esőerdő terül el.
Ennek a közepén található a Gunung Leuser Nemzeti Park.
A tájat erdőkkel borított hegyek uralják.
Némelyik 3000 méternél is magasabb.
A hegyek erődként védik a park lakóit.
De gazdag élővilágának kincseit az alacsonyabban fekvő,
párás dzsungelokban találhatjuk meg.
Indonézül az orangután azt jelenti, az erdő embere.
A Földön sehol sem él annyi orangután, mint ezeken a fákon.
Ez az ő erdejük.
Számos méretes hímet is láthatunk.
A nagy, széles arcuk vonzóbbá teszi őket a párkeresés során.
Hihetetlenül erősek.
A harapásuk erősebb, mint az oroszlánoké.
Egy izmos és ambiciózus fiatal hím magasra tör a ranglétrán.
Rakus.
A helyi tudósok adták neki ezt a nevet. A jelentése: falánk.
Azért nevezték el így, mert nagyjából mindent megeszik.
Levelet.
Kérget.
Gyümölcsöt.
Termeszt.
Minden szerepel az étlapján.
Ha ez az ínyenc majom eleget eszik,
egy nap olyan arcot növeszt,
mint a legidősebb hímek.
Egy étel különösen hozzásegíti, hogy elérje a célját.
A neesiafa gyümölcse.
Nagyjából akkora, mint egy focilabda, és tele van nagy, ízletes magokkal.
Mielőtt beérik, olyan kemény, mint a beton,
ezért szinte lehetetlen feltörni.
Az érett gyümölcs magától kinyílik.
De a zamatos magokat több ezer hegyes tüske veszi körül.
Ahhoz, hogy megszerezze a magokat, Rakusnak el kell sajátítania
a dzsungel legkifinomultabb technikáját.
A legtöbb orangután ügyesen megszabadul a gyümölcs szúrós tüskéitől.
Keresnek egy botot.
Majd a botot a különösen sokoldalú ajkukkal
a gyümölcs repedései közé nyomják.
A bot folyamatos mozgatása kiszabadítja a magokat,
és letöri az apró tüskéket.
Így ehetővé válik a gyümölcs.
Az orangutánok általában magányosan élnek.
De a neesiafa csak ritkán hoz gyümölcsöt.
De amikor érik, messziről magához csalogatja az orangutánokat.
Jó eséllyel tanulnak valamit egymástól, amikor összegyűlnek.
Friska egy idősebb nőstény.
A gyümölcs előkészítésének mestere.
Rakus közelebb megy hozzá, hogy tanulhasson.
Van elég élelem a jelenléte elviseléséhez.
Ők az egyetlen vad orangutánok,
akik eszközt készítenek, és ilyen egyedülálló módon használják.
Rakus is meg akarja próbálni.
Gondosan elkészíti a szerszámát.
Majd kiválasztja a tökéletes gyümölcsöt.
Aztán már csak próbálkoznia kell.
Végül a kitartásának hála…
Rakus megszerzi a finomságot, amire vágyott.
Minél jobban tökéletesíti ezt a különleges technikát,
annál nagyobb és erősebb lesz.
És egy nap talán ez a falánk fickó
a csúcsra tör.
A Leuser buja termése részben a földjének köszönhető,
amely hatszor termékenyebb, mint más esőerdőké a régióban.
És ennek ez az oka.
A világ egyik legaktívabb vulkánja.
A Sinabung-hegy.
A kitörései ezer éven át vulkáni hamuval terítették be a vidéket.
A hamu tápanyagban gazdag.
A hamu trágyaként támogatja a dzsungel komplex élővilágát.
Több ezer növényfaj található itt.
Ez a világ egyik legváltozatosabb erdeje.
A titánbuzogány.
Ez a világ legnagyobb virága.
Akár három méter magasra is megnőhet, ami akkora, mint egy kosárpalánk.
A növény tíz évig nő, majd csak ezután kezd virágozni.
A nagy virág létrehozása rengeteg energiát igényel.
Csak két éjszakán át képes virágozni.
Ezért okos módszerrel gyorsan magához vonzza a beporzáshoz szükséges rovarokat.
Erős illatot áraszt magából.
Ami igazából nem is kellemes illat…
hanem rothadó hús szaga.
A hatalmas vörös virág másfél méter átmérőjű.
Egy friss állattetem látszatát kelti.
Ahogy leszáll az éjszaka, elkezdődik a legnagyobb átverés.
Felszabadul a tíz évig gyűjtött energia.
A kontyvirág hőt vezet a közepén lévő oszlopba.
Olyan meleggé válik, mint a vér.
Mint egy kémény,
a felszálló hő az éjszaka hideg levegőjébe juttatja a szagot.
A több száz, élelmet kereső rovar nem tud ellenállni a növénynek.
A kontyvirág a belső felébe csalja őket.
Az üreg tele van porzókkal és termőkkel.
A rovarok a rothadó hús keresése közben…
összegyűjtik a testükön a pollent, amit aztán más kontyvirágokba szállítanak.
Ha már jártak egy másik óriásban, akkor beporozzák ezt a virágot.
Tízéves előkészület egy két éjszakán át tartó előadásért.
A virágnak elfogyott az energiája.
A rovarok távoznak…
mielőtt végül, pillanatok alatt…
az egész növény összeroskad.
Sikeres volt a beporzás.
Egy újabb tízéves ciklus kezdődik, amely még több hatalmas virághoz vezet.
Még a Leuser sík területein is különleges, változatos tájakkal találkozhatunk.
A park folyói a tápanyagban gazdag földet a tengerpart felé sodorják.
Az erdő itt találkozik az Indiai-óceánnal.
Iszapos mangrovemocsár alakul ki ezen a területen.
Egy iszapugró géb.
Ennek a halnak az élettere nem kizárólag a víz.
Vesz egy nagy levegőt…
és a vállízülettel rendelkező uszonyát használva
előrébb löki magát.
Egy hal, ami tud járni.
Az életének nagy részét az árapálysíkságon tölti.
A periszkópszerű szemében szemlencse található, mint a szárazföldi állatokéban.
Így sokkal messzebbre lát, amikor kijön a vízből, mint amikor benne van.
A kedvenc eledele egy olyan ellenfél, akinek borotvaéles ollói vannak.
Anélkül kell elkapnia, hogy megcsípné.
Talán valami puhábbal kéne próbálkozni?
Ezek a rákok nagyon fürgék.
Főleg egy vízből kimászott hal számára.
Végre, már csak az a dolga, hogy lefegyverezze a zsákmányát.
A szájába veszi, és egy érdekes trükköt vet be.
Ha elég erősen megrázza, a rák feláldozza az ollóját.
A legfinomabb falatot.
De a veszteség csak átmeneti.
A rák egy hónapon belül új ollót növeszt.
Talán még az előzőnél is nagyobbat.
Ennek a szárazföldet kedvelő halnak az élet egy rákollós svédasztal.
A parttól eltávolodva a Leuser hamar hegyvidékké változik.
Az itteni erdő sokkal áthatolhatatlanabb.
A meredek dombok az utolsó menedékei a park legveszélyeztetettebb állatának.
A ritkán látható és meglepően kicsi…
szumátrai orrszavúnak.
Csak 120 centi magas, de a teste így is egy tonnát nyom.
Tökéletesen alkalmas arra, hogy áttörjön a bozóton, miközben élelmet keres.
A metszés az erdő javára válik,
mert az orrszarvú helyet csinál az új fáknak.
Sáros pocsolyákat ás magának, hogy lehűtse a testét a déli hőségben.
Ezzel a népes szomszédság is jól jár.
Minél több az orrszavú, annál egészségesebb az egész erdő.
Az illegális vadászat és az élőhelyük zsugorodása miatt
csak maroknyian maradtak a vadonban.
A megmentésük érdekében a vadőrök folyamatosan járőröznek.
Elriasztják az orvvadászokat, az orrszarvúkat pedig
a parkon kívüli menhelyekre szállítják.
Ezek az orrszarvúk már nagy, őrzött, természetes parkokban élnek.
Remélhetőleg a szaporításuk után az utódaik visszatérhetnek a Leuserbe…
és előbb-utóbb helyreállíthatják az egyensúlyt az esőerdő életében.
Számos különleges kapcsolat alakult ki az itteni élőlények között.
Néhányat még csak most fedezünk fel.
A Leuser előhegységénél az egyik legkisebb itt élő állaton
akaratlanul segít a legnagyobb.
A szumátrai elefánt.
A vándorlásuk során több száz kilométer hosszú úthálózatot hoznak létre.
Sok faj használja ezeket az ösvényeket, hogy átjusson a sűrű dzsungelon.
De az egyik állat jobban függ az elefántoktól, mint a többi.
Egy varangyos béka.
Csupán akkora, mint egy tyúktojás,
de rendkívül kifinomult érzékei vannak.
Elméletileg a tüdejében lévő üregek segítségével érzékeli
a közeledő csorda által keltett rezgéseket.
Arra számítanánk, hogy kitér előlük.
Ehelyett elindul egyenesen feléjük.
Oda, ahol eltaposhatják.
De valójában nem az elefántok érdeklik.
A béka hasa tele van petével,
amiket állóvízbe kell leraknia.
Az elefánt lábnyoma tökéletes rögtönzött bölcsődének bizonyul.
A béka remek kezdetet teremtett az utódai számára.
Otthagyja őket kikelni.
Két héten belül ebihalakká fejlődnek.
De amíg lábat nem növesztenek,
az életük a vízzel teli lábnyomban veszélyben forog.
A trópusi napsütés gyorsan kiszárítja a pocsolyákat.
Szóval, ha csökken a vízszint,
az ebihalaknak önállóan kell kimászniuk a bajból.
Megduplázzák az átalakulásuk sebességét.
A lábuk révén már ki tudnak mászni a kiszáradó pocsolyából.
Már ha nem tapossák el őket.
A fák tetején még nagyobb a tét.
A Leuser számos állata megtanult idefent élni.
De talán egyik sem annyira merész, mint a Thomas-langur.
Csak Észak-Szumátrában őshonos. Akár 20 egyedből is állhat egy csoport.
Egy hím vezeti a nőstényekből és fiatal egyedekből álló csoportot.
A felnőttek nagyon mozgékonyak.
Képesek az ágak között közlekedni.
Könnyedén ugranak át hatalmas távolságokat.
Ennek a kétéves egyednek még edzenie kell a lábizmait.
Még nem tud olyan magabiztosan mozogni, mint az idősebbek.
Régebben az anyja cipelte mindenhova.
De most új kicsinye született.
A fiatal majomnak egyedül kell boldogulnia a világban.
Ma szembe fog nézni élete egyik legnagyobb kihívásával.
A csapat kimerítette ennek a fának az erőforrásait,
ezért tovább kell állniuk.
De ehhez hatalmasat kell ugraniuk. A távolság több mint hat méter.
Háromemeletnyi magasságban járunk.
Egyetlen hiba az életébe kerülhet.
Az idősebb majmok évekig gyakorolták az ilyen nagy ugrásokat.
Felmásznak a legfelső ágakra, majd elrugaszkodnak.
A végtagjaikkal irányítják a zuhanást.
Még az anya is, akinek a hasába csimpaszkodik a kicsinye,
kecsesen küzdi le a távolságot.
A kétéves következik.
De túl nagy a kihívás.
A többiek már a túloldalon lakmároznak.
Ő itt ragadt.
Az anyja nem mentheti meg.
Csak egy módon derülhet ki, hogy alkalmas-e a feladatra.
Sikerült.
Az első a számos nagy ugrás közül,
amit a felnőtté válás során meg kell tennie.
Jól megérdemelt jutalmat kap.
A langurok és társaik segítenek egészségesen tartani a Leuser esőerdejét.
Magokat és természetes trágyát hagynak hátra.
Itt minden fajnak fontos szerepe van.
Még a legkisebbeknek is, amik az erdő talajszintjének sötét világában rejtőznek.
A levelekkel borított homály egy vadász, a kalapácsfejű laposféreg otthona.
Ez a sajátos mintával rendelkező laposféregfaj annyira új,
hogy még nevet sem kapott.
Nagyon kicsi a többi ragadozóhoz képest.
Csupán körömnyi.
De halálos állat.
Csigára és meztelencsigára vadászik.
A csigákkal tele van a Leuser. Apró növényeket és organizmusokat esznek.
Valamint gombát, ami elengedhetetlen a növények újrahasznosításához.
És itt jön a képbe a laposféreg.
Kontrollálja a csigák populációját, és ezzel védi a növényeket.
A fejében lévő szervekkel kémiai anyagok után kutat.
A földet ízlelgeti a prédája után kutatva.
A csigák és a meztelencsigák akaratlanul is nyálkát hagynak maguk után.
Ennek az állatnak csak apró háza van,
ezért ez a furcsa lény is a meztelencsigák közé tartozik.
Tökéletes préda.
A laposféreg az áldozatára tekeredik, majd nyálkát választ ki,
hogy csapdába ejtse.
Amikor mozgásképtelenné válik,
a laposféreg mérgekkel és emésztőnedvekkel támad,
amik feloldják a csiga testét.
Végül a féreg a teste közepén lévő száján keresztül lenyeli a csigát.
Pár perc múlva már csak az átlátszó csigaház marad hátra.
Különféle küllemű és méretű ragadozók élnek a Leuserben.
De az, amelyik talán a legfontosabb, a tápláléklánc tetején helyezkedik el.
Magasabbra kell mennünk ahhoz, hogy rátaláljunk.
A félreeső, erődszerű hegycsúcsra,
amiről a park is kapta a nevét.
A Leuser-hegy.
Több mint 3300 méterrel nyúlik a tengerszint fölé.
A csúcsát gyakran köd borítja.
Az erdő egységét…
kisebb fenyérek törik meg.
Akár 15 fokkal is hidegebb lehet itt, mint odalent, a párás dzsungelban.
Csak a legszívósabb növények képesek túlélni itt.
A sziklákba kapaszkodnak, és megtartják a laza talajt.
Megakadályozzák az eróziót,
és visszatartják a vizet, ami aztán a lejjebb elterülő erdőbe jut.
Kísérteties csend van.
Csak néhány állat merészkedik ilyen magasra a hegyen.
A muntyákszarvas a fenyér növényei közt kutat élelem után.
A tudósok remélik, hogy a kamerák végre felveszik a ragadozót,
ami vadászik rájuk.
Most először fog felvétel készülni róla.
Szinte még sosem látták.
Türelmesnek kell lenniük.
Végre.
Egy magasan fekvő hegyi legelőn…
feltűnik a szumátrai tigris.
A felnőtt hím megvizsgálja a tudományos műszereket,
amiket miatta raktak ki.
A terep olyan nehezen megközelíthető,
hogy szinte alig készült tanulmány a szumátrai tigris viselkedéséről.
De úgy vélik, hogy azzal, hogy a hegycsúcsok közelében vadásznak,
megakadályozzák, hogy a szarvasok és más állatok
túlságosan lelegeljék a növényeket.
És ezek az értékes felvételek bizonyítják, hogy még mindig itt vannak.
Amíg megóvjuk a parkot,
Szumátra legnagyobb macskája továbbra is a dzsungel királya maradhat.
A Leuser hegyvidékei természetes védelmet nyújtanak.
De a park peremén nagyobb veszély fenyegeti az élővilágot.
A Leuser ökoszisztémája a parknál kétszer nagyobb területen folytatódik.
A nagy része védett.
De több millió ember él az ezekben az erdőkben lévő településeken.
Ezért a helyi közösségek támogatása kulcsfontosságú,
hogy megóvhassuk a Leuser élővilágát.
A Leuser déli határánál lévő fák között
egy Szunda-szigeteki lajhármaki rejtőzik.
Hatalmas szeme van,
aminek segítségével a szinte vaksötétben is képes látni.
Ennek az anyának alig néhány hetes kicsinye van.
De már most túl nagy ahhoz, hogy táplálkozás közben cipelje.
Kockázatos lenne magára hagyni.
A rivális lajhármakik vadul védelmezik a területüket.
És az itteni erdő tele van kígyókkal.
De a lajhármakiknak van egy titkos fegyverük.
A harapásuk halálos mérget juttat a szervezetbe.
Ők az egyetlen mérgező főemlősök a bolygón.
Még ez a kicsi is veszélyes.
Ezért az anya csak elrejti a kicsinyét a levelek közt, amíg táplálékot keres.
Nagyon szokatlan, hogy a lajhármakik lemásszanak a talajra.
De muszáj megtennie,
hogy hozzájusson az egyik kedvenc eledeléhez, a calliandrához.
Az édes illatú nektárja tele van tápanyaggal,
ami a kicsinye táplásához kell.
De ezeket a virágzó bokrokat földművesek ültették,
hogy árnyékot adjanak a kávécserjéknek.
És a lajhármakik közelsége az emberhez problémát okoz.
Az illegális állatkereskedők addig vadászták ezeket a lényeket,
hogy már a kihalás szélén állnak.
De szerencsére ez a közösség egy olyan új program tagja, ami védi őket.
A gazdák jobb áron adhatják el a kávét, ha békén hagyják a lajhármakikat.
A makik pedig segítenek a gazdáknak,
mert amikor megeszik a calliandrát, akkor be is porozzák.
A hajnal közeledtével vissza kell térnie a kicsinyéhez
és az anyai teendőihez.
A helyiek a legnagyobb fenyegetés ellen is küzdhetnek.
Az erdőirtás ellen.
A Leuser olyan nagy, hogy szinte lehetetlen járőrözéssel védeni.
Minden egyes órában több mint egy focipályányi erdőt tarolnak le.
A nagy részét illegálisan vágják ki. Helyet csinálnak a pálmaolaj-termelésnek.
A pálmaolaj a boltokban árult termékek közel felében megtalálható.
A kekszektől a samponig.
Ezek az ültetvények élettelenek ahhoz képest,
hogy az esőerdőben milyen gazdag az élővilág.
De egyes közösségek részt vesznek az erdőirtás elleni küzdelemben.
A természetvédőkkel közösen számolják fel az ültetvényeket.
Egy kis segítséggel és némi szerencsével hasznos gyümölcsfák nőhetnek az erdőben,
ami révén biztosítható a fenntartható jövő.
A visszaszerzett területtel a Leuser hamar csodát tesz.
A szél a közeli egészséges erdőkből magokat hoz.
A mikroorganizmusok segítenek visszaállítani a talajt.
Mindössze pár hónap alatt páfrányok és más növények borítják be a területet.
Beköltöznek a beporzó állatok.
Az emlősök és a madarak még több magot szórnak szét.
És alig négy év alatt újra megjelenik az élettel teli erdő.
Az állatok is elkezdenek visszatérni.
Előbb-utóbb pedig hatalmas fák törnek az ég felé,
amik egyre több szén-dioxidot kötnek meg a levegőből,
miközben növelik az oxigén mennyiségét.
És ez mindannyiunk javát szolgálja.
Ennek az erdőnek a megvédésével Ázsia legveszélyeztetettebb élőlényeinek
továbbra is lesz otthona.
Amikor még kicsi volt,
ezt a szumátrai orangutánt kiszakították az erdőből, és eladták.
Végül évekig tartó fogság után megmentették,
és visszahozták ide, hogy szabadon élhessen a fák tetején.
És most már másról is gondoskodnia kell.
Még nincs kéthetes sem.
Olyan kicsi, hogy elférne egy ember tenyerében.
Ezekkel a gyengéd pillanatokkal kezdődik
a természet egyik legszorosabb szülő-gyermek kapcsolatának kialakulása.
Nyolc évig folyamatosan az anyja közelében lesz.
Aki mindent megtanít neki a túlélésről.
A Gunung Leuser Nemzeti Park
és a hatalmas ökoszisztéma, ami körbeveszi,
a remény otthona.
És lehetőséget biztosít, hogy megvédjük az egyedülálló élővilágát…
ezen az utolsó, páratlan menedékhelyen.
A nemzeti parkok létrehozása az emberiség egyik legnagyobb eredménye.
Eddig összesen csaknem 250 ezer védett területet hoztunk létre
szerte a világon, szinte minden országban.
De a világunk egyre melegebb és zsúfoltabb lesz. Még sok dolgunk van.
Ha még több vadont akarunk megóvni, amitől az életünk függ,
tennünk kell a dolgunkat.
Követelnünk kell a vad területek védelmét a jövő nemzedékeinek érdekében.
Érje el, hogy több védett területet hozzanak létre, bárhol éljen is,
és ragaszkodjon hozzá, hogy mindenki számára elérhetőek legyenek!
Vegye rá a saját közösségét, hogy jobb megoldásokat alkalmazzanak!
Szavazzon azzal a tudattal, hogy a bolygónk múlik rajta!
Nincs vesztegetni való időnk.
A világ, amit a gyerekeinkre hagyunk, túl fontos.
Most kell cselekednünk.
A feliratot fordította: D. Ferenc