EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Da jeg besøgte Kenya for 30 år siden, var jeg en fremmed.
Min far var herfra, og han var gået bort, og jeg kendte ham knap nok.
Men jeg mødte min familie.
Jeg besøgte den landsby, de var fra. Jeg var velkommen overalt.
Mens min søster og jeg var på safari, følte jeg noget andet, beundring.
Over den uendelige afrikanske buskslette med klar himmel
og dyreliv, der virkede endeløst.
Sikken gave at se verden på ny,
at se den verden, som vi alle egentlig kommer fra.
Jeg vil tage jer med til en særlig park i Kenya
for at opleve Afrikas hjerte.
En vildmark af endeløs plads, storslået skønhed
og dyreliv i fantastisk målestok.
Tsavo Nationalpark.
Et område, hvor elefanter råder.
Og alle ved det.
I Østafrika ligger Kenya,
som huser en rig mangfoldighed af dyreliv og betagende landskaber.
Sydpå ligger Tsavo.
Lidt over 22.000 kvadratkilometer.
Den er på størrelse med et lille land og er Kenyas største nationalpark.
Vestpå er der uforglemmelige solnedgange bag Afrikas højeste bjerg, Kilimanjaro.
Det står over et gammelt sted med lava,
vulkanske bakker
og glitrende oaser.
Østpå er der en endeløs dis af tornet buskads,
som gennemskæres af livgivende floder.
Langs dem er det skyggefulde Yatta plateau,
et af verdens største lavagennemløb.
Overalt, hvor man ser hen,
sætter Tsavos klare, røde jord sit præg
på alle, der bor i denne storslåede vildmark.
I Tsavo bor den største elefantbefolkning.
Over 13.000 strejfer frit rundt i det enorme landskab.
For at finde dem skal man vide, hvor man skal lede.
De nyder at svømme,
og de unge elefanttyre brænder krudt af,
som synkronsvømmere i flydende chokolade.
Det er april, og vandhullerne er fulde.
Regnen kommer måske ikke tilbage i over seks måneder.
Når hanner bliver ældre, vil de helst være alene.
Nogle få af dem kan ende med at få nogle af de største stødtænder nogensinde.
Det er Lugard, navngivet af de parkbetjente, der overvåger ham.
En 50-årig med kæmpestore stødtænder
og en af Kenyas nationalskatte.
Hver stødtand vejer godt over 45 kilo.
Disse ambassadører for elefanternes verden må udholde enorme udfordringer…
…gennemleve flere tørker i træk, moderne udvikling
og krybskytteri fra ulovlig elfenbenshandel.
Nu mener man, at der kun er 30 elefanter med meget store stødtænder i Afrika.
Tsavo huser en tredjedel af dem.
De fleste bliver meget gamle.
Nationalparker er meget vigtige for deres beskyttelse.
I de kommende måneder sætter Tsavos ekstreme klima
alle dyrene her på prøve.
Kun de, der har tilpasset sig de hurtigt omskiftende forhold,
overlever tørtiden.
Denne sultne næsehornsfugl har udviklet en snild måde
at få større morgenmad på.
Men ikke alene.
En dværgmangust-familie.
Næsehornsfuglen er klar,
men de har ikke travlt.
Han må bare vente,
mens mangusterne gør sig klar til dagen.
De går ingen steder, før signalet lyder.
Endelig tager de afsted.
Bag dem er den sultne næsehornsfugl.
Mangusterne rusker insekter op fra underskoven.
Det, de overser,
napper han.
Så slipper han for at finde sin egen føde.
Mangusterne er vist ligeglade.
Fouragering sammen er godt for alle.
Især når landskabet tørrer ud,
og der ikke er meget bevoksning.
Næsehornsfuglen er vagtpost.
Et kald får alle til at gå i dækning.
Af alt på menuen
lader den til at være favoritten.
Afrikanske kæmpesnegle.
De er op til 15 cm lange
og er nogle af de største, saftigste snegle i verden.
Og nemme at fange.
Snegle bevæger sig ikke hurtigt.
Men de er en hård nød at knække.
Mangusterne har udviklet en særlig teknik.
De bruger træstammerne som en ambolt
til at slå sneglene mod.
Tsavo er en af få steder, hvor den adfærd er blevet observeret.
Næsehornsfuglen ved godt, hvornår maden er serveret.
Det tørre klima gør det svært at leve her.
Samarbejde sikrer, at de begge får nok at æde,
når føden er knap.
Når tørtiden strammer sit greb om den enorme park,
er den ressource, der er mest mangel på
vand.
For at beskytte en af Tsavos mest truede dyr
bliver dette fjerne vandhul fyldt af parkbetjente.
Da mørket falder på, er scenen klar til, at dette sky væsen kan komme frem.
Sorte næsehorn,
en mor og hendes kalv.
Ved hjælp af et nattesynskamera kunne vi se dem i farve.
Unger følge tæt efter deres mødre.
De er tæt knyttet.
Næsehorn ser ikke godt på lang afstand,
men har utrolig god hørelse og lugtesans.
De krænger læberne tilbage for at mærke, hvem der er ude i natteluften.
Flere familier ankommer for at drikke.
Dominante sorte næsehorn er ofte territoriale.
Men nogle individer er mere iltre end andre.
Der var engang cirka 8.000 her i Tsavo.
I 1970'erne og 80'erne dræbte krybskytter alle undtagen ti for deres horn.
Et formeringsprogram har siden da øget bestanden til over 100.
De solitære dyr kommer for at drikke og være sociale.
Mødre hilser på venner.
Kalve møder legekammerater…
…og fædre.
Men når der kommer flere hanner, forandres stemningen.
I tørtiden samles et udsædvanligt stort antal næsehorn her.
De har formeret sig så godt, at der nu er øget konkurrence om pladsen
og mager.
En af hannerne møver dig ind på en mor med sin kalv,
men hun giver ham klar besked.
En dominant ældre han ankommer til vandhullet.
Parkbetjentene kalder ham Atoti.
En ung hun.
Hun er for ung til parring og er ikke interesseret.
Hans frustration fører til fjendtlighed.
Han bruger sit horn til at gribe hendes bagben og spænde ben for hende.
De andre hunner og kalve beslutter, at det er tid til at gå.
Det lykkes for hunnen at løbe fra ham.
Og Atoti køler af.
I løbet af tørtiden forsvinder mange af de naturlige vandkilder i parken.
Men der er et sted nordpå, som er en permanent oase.
Skyggeskoven højt oppe i Chyulu Hills ligger højt på sletterne i Tsavo vest.
De er skabt af porøs vulkansk sten og absorberer regnvand
og skaber et underjordisk bassin.
Det tager over 20 år for vandet at sive ned til sletterne nedenunder…
…hvor det kommer op i en konstant forsyning…
…ved Mzima Springs…
…hvilket betyder "i live" på swahili.
Man vurderer, at 190 millioner liter skyller op fra jorden hver nat
ind i krystalklare bassiner, der myldrer med aktivitet.
Figentræer give føde til grønne marekatte.
Og barbere venter nedenunder på nedfalden frugt.
Et frodigt paradis
med føde nok til alle.
Men dette magiske bassin
tilhører en flok på 14 næsehorn,
som forsvares intenst af den enorme alfahan.
Han kan holde vejret i op til fem minutter
og er over det halve af livet under vand.
De lever normalt i mudderpøler,
og det er sjældent at se tæt på, hvordan de sky væsner lever.
Hver morgen forlader far familien og tager hen på dybere, koldere vand.
Næsehorn kan veje mere end en familiebil,
men under vand er de overraskende yndefulde.
Voksne sover, når det er varmest om dagen.
Ungerne leger dagen lang.
Når de bliver for vilde,
sætter de voksne dem på plads.
Uden næsehornene ville der ikke være en mangfoldighed af liv…
…for de bringer noget vigtigt til vandet.
Naturlig gødning.
Det er måske ikke godt for sigtbarheden…
…men det får Mzimas økosystem til at blomstre.
Det giver næring til planterne
og føde til insekterne og fisk…
…som følger næsehorn for at få frisk forsyning.
Frisk møg er ikke den eneste føde, næsehorn tilbyder fisk i Mzima.
Ved at åbne munden inviterer næsehornet fisk
ind i sine store, stærke kæber.
De fouragerer efter rester mellem tænderne
og udviser kolossalt stor tillid.
Deres skrabende munde rengør også næsehornets skind,
tånegle, sprukne fødder og alle de vigtige steder.
Et måltid i bytte for en pedicure og en finpudsning.
Den lille grønne oase ved Mzima Springs giver vand til de heldige dyr,
som bor i dette hjørne af parken.
Men det er noget andet for dem, der færdes over dens tørre midte.
Elefanter har utroligt god hukommelse.
Den guider den til områder, hvor de før har fundet mad og vand i tørtiden.
Men i midten af parken er der en afskrækkende forhindring.
Tsavo blev etableret i to dele,
øst og vest,
opdelt i midten af en vej og en togbane.
Den travle vej er en farlig barriere for dyr,
der går mellem de to dele.
I 2017 blev en ny togbane anlagt ved siden af den gamle
og forbinder Kenyas største havneby, Mombasa, og hovedstaden, Nairobi.
De stejle volde og hegn forhindrer dyrene i at krydse sporene
og hindrer deres færden.
De kan kun komme over på den anden side via særlige viadukter.
Nogle elefanter er modige nok til at gå gennem forhindringerne.
I hele Afrika er der et boom i infrastrukturen,
der påvirker naturområderne.
Derfor er Tsavos størrelse så vigtig.
Den er stor nok til at byde på alternative ædesteder.
Men det er ikke kun større dyr, der rejser langt på denne årstid.
Det er juli, Tsavos tørreste måned.
På de tørre sletter østpå
opfostrer en han-sandhøne og hans mage en familie.
Deres reder er på jorden, så de nyudklækkede unger
rejser sig og går efter få timer.
Da temperaturen når op på 38 grader,
skal de finde skygge og et sikkert skjulested.
Faderen har en presserende udfordring.
Find drikkevand, ellers dør ungerne.
Han tilslutter sig en flok sandhøner, som alle desperat leder efter det samme.
De flyver op til 32 km væk…
…til den mægtige Galana-flod.
Det er en livline for dyrene,
da tørtiden virkelig har sat ind.
Sandhøns flokkes hertil på denne årstid.
I vandkanten lurer der farer.
De holder sig tæt til flokken, så hundredvis af øjne holder vagt.
Han kan have op til to skefulde i halsen, men det er ikke nok til tre unger.
Han vader lidt længere ud
og laver et usædvanligt trick.
Når han rokker frem og tilbage, absorberer han vand i brystfjerene.
Deres tilpassede spiralform opsuger vand som en svamp.
Et kvarter til at fylde op, og han er klar.
Han flyver hjem tungt lastet med vand.
En efter en forlader fuglene flokken.
Han kalder til sin mage.
Hun guider ham hen, hvor hun har gemt de tørstige unger.
Far redder dagen.
De er desperate for at få vand og omringer faderen
og tager dyrebart vand fra hans fjer med næbet.
Han tager den drøje tur hver dag
de næste to måneder…
…til ungerne er store nok til selv at flyve ud til vand.
I de sidste år er Kenyas klima
blevet mindre forudsigeligt og mere ekstremt.
Det er midt i tørtiden,
og enden er langt væk.
Nogle har fundet en måde at finde de få sidste blade på.
Gerenukken står på tæer for at få føde.
De kan leve hele livet uden at drikke vand.
De bliver kaldt "girafgazelle".
De forlader sig på akrobatik og den lange hals
for at nå saftige blade, andre ikke kan nå.
Selv for dem er der lidt at få.
Tsavos røde jord suges opad i de hvirvlende støvdjævle.
Større dyr, som bøfler, skal bevæge sig for at finde mad og vand.
Flokkene samles, og der er over 1.000.
De går mod Galana-floden, som flyder året rundt.
De, der sakker bagud, bliver nappet af Tsavos berygtede rovdyr.
TSAVO 750 KM
Da jernbanen blev bygget for over 120 år siden,
blev territoriet terroriseret af to løver…
…som var kendt som "Menneskeæderne fra Tsavo".
En legende forlyder, at de åd 135 jernbanearbejdere,
men det var nok langt færre.
De er kendt for de mohawks, som deres efterkommere også har nu.
Man mener, udseendet er tilpasset efter det vildnis, de lever i.
Den kortere manke hænger ikke så let fast i det tornede buskads.
Det holder dem også køligere i varmen.
Men selv det sejeste rovdyr har det svært på denne årstid.
Flokkens vandhul er blevet et klistret mudderhul.
Meget af deres bytte er gået væk for at finde vand.
Det sidste bundfald nærer dem indtil videre.
På den anden side i Tsavo øst
er en flok elefanter på vej til den fjerne nordlige ende af parken.
Det er det mest naturlige og ufremkommelige område.
Enorme stenmonolitter, der er tusinder af år gamle
står over det tørre, tornede buskads.
Hver elefant husker ruter, de har taget gennem årene…
…givet videre gennem generationer.
De nedtrampede stier kan ses fra luften
og skaber et netværk gennem det golde landskab.
Elefanttyre kan gå i dagevis uden at drikke,
så de kan gå lange afstande over tørkeramt bush.
De har satset livet på at finde vand, når de ankommer.
Men Tiva-floden er tør.
Nu er den blot en sandflod.
Der er ikke en dråbe vand i syne.
Men dumpalmerne, der flankerer floden, er stadig grønne,
hvilket tyder på, der er vand et sted.
De kloge tyre ved, hvordan de finder det.
Elefanter har en utrolig lugtesans.
Millioner af receptorer i snablen guider dem til vand meget langt væk.
De kan endda fornemme det, når det er begravet under en masse sand.
For at nå det skal de grave.
Når de når dybere ned, siver grundvandet ind.
Snablen fungerer som et smidigt sugerør
og suger sandet vand op.
Det lader til, at de lader bundfaldet synke med i snablen og adskilles
og så pustes det ud.
Og de nyder rent, filtreret vand.
Spændende for dem, der ser på fra sidelinjen.
Når de har fået nok, må publikum tage deres tur.
Bavianer er altid de første i baren.
Længere nede ad Tiva ligger Bisadi vandfald.
Tørt, bortset fra nogle få dyrebare bassiner.
Det er uhyrligt stille…
…til daggry.
Det er, som om hele kløften er fortryllet.
Blodnæbsvævere, verdens mest udbredte vilde fugleart.
Det er september.
Når vandforsyningerne daler, samles disse nomade-kolonier i millionvis.
Med fascinerende rytme
drikker de fra de sidste vandbassiner et næbfuld ad gangen.
Den massemigration bliver større og større i slutningen af tørtiden.
De skaber kaos ved vandet
og skræmmer alle væk, der vover at drikke her.
Deres store antal bøjer grenene på træerne i området.
De er fanget her,
så længe der er vand.
Luften er tung med forventning.
Så et symbol på håb.
I det tørre landskab har baobabtræet grønne blade
og ekstravagante hvide blomster.
Der er forandring i luften.
Og alle kan mærke det.
Og endelig i oktober
efter seks måneders fravær…
…regn…
…som samles i klipperne og bjergene i Tsavo vest
og på sletterne i Tsavo øst.
Den tørre, sandede Tiva flyder igen.
Den fosser over Bisadi-kløften, hvor blodnæbsvæveren drak,
og vandfaldet kommer til live.
I de næste uger flyder floden fortsat
og forynger jorden.
Dramaet bliver til lettelse.
Fra gold ørken til farverigt paradis.
Det er det ekstreme i Tsavo, der er så magisk.
Renset for det røde støv
indhyller snerler parken i en blomstertæppe.
Og en storm af pioner hvidvinger ankommer.
Millioner fylder himlen på en rejse mod kysten.
Som et stafetløb på vinger kommer nye generationer med frisk vækst
og fortsætter rejsen, forældrene startede.
De danser hen over blomsterne, og de store sværme i regntiden
er vigtige for produktiviteten i parken.
De bestøver på rejsen
og giver et let måltid til insektædere.
Der er tid til at lege…
…og opfostre den næste generation.
Et babyboom.
Et levende bevis på, at med hensyn til at beskytte naturen
er størrelsen vigtig.
Jo større parken er, jo flere arter er der, der vil leve der.
Jo større genpuljen er, desto sundere er dyrene.
I de sidste år har jordejere omkring Tsavo Nationalpark
meldt sig til at at skabe det bredere Tsavo fredede område,
som fordobler naturområdet og lader dyrene løbe frit
i sikkerhed uden for grænserne.
Det er kun ved fortsat at beskytte stor naturområder som Tsavo
og skabe nye parker i den størrelsesorden,
at vi kan sikre en fremtid for naturen her på Jorden.
Tekster af: Pernille G. Levine