EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Første gang jeg besøkte Kenya, for 30 år siden, var jeg en fremmed.
Faren min kom herfra. Han var død, og jeg kjente ham knapt.
Men jeg møtte familien min. Jeg besøkte landsbyen de kom fra.
Jeg følte meg velkommen.
Min søster og jeg dro på safari,
og da følte jeg noe mer. Ærefrykt.
For den afrikanske bushen som strakk seg i det uendelige
og dyrelivet som aldri tok slutt.
Det var en gave å se verden med nye øyne,
å få se stedet vi alle stammer fra.
Jeg vil vise dere en spesiell nasjonalpark i Kenya
der man kan oppleve Afrikas puls.
En villmark som er uendelig stor, slående vakker
og har et episk dyreliv.
Tsavo nasjonalpark.
Et land der elefanten regjerer.
Og alle vet det.
Øst i Afrika ligger Kenya,
og her finner man et rikt dyreliv og vakker natur.
I sør finner man Tsavo.
Nesten 22 000 kvadratkilometer,
like stort som et lite land, og Kenyas største nasjonalpark.
I vest ser man uforglemmelige solnedganger
bak Afrikas høyeste fjell, Kilimanjaro.
Det rager over et urgammelt lavalandskap,
vulkanske daler
og tindrende oaser.
Og i øst, en endeløs tåke av tornekratt…
gjennomskåret av livgivende elver.
Langs dem finner vi Yatta-platåets skyggedal.
En av verdens lengste lavastrømmer.
Og overalt
stempler Tsavos knallrøde jord sitt særpreg
på alle som bor i denne unike villmarken.
Tsavo i Kenya
I Tsavo finner vi verdens største elefantbestand.
Over 13 000 individer streifer fritt omkring i det store landskapet.
For å finne dem må man vite hvor man skal lete.
Unge okser tar et bad og letter litt på trykket.
Som synkronsvømmere i flytende sjokolade.
Det er april. Vannhullene er fulle.
Det kan være over et halvt år til neste regnskyll.
Når hannene blir eldre, vil de være alene.
Et fåtall kan utvikle verdens største støttenner.
Dette er Lugard, navngitt av viltvokterne.
En 50-åring med "superstøttenner"
og en av Kenyas nasjonalskatter.
Hver støttann veier over 45 kg.
Elefantenes ambassadører har utholdt enorme påkjenninger…
gjennom ekstreme tørkeperioder, moderne utvikling
og krypskyttere på jakt etter elfenben.
I dag er det kun 30 elefanter med superstøttenner i Afrika.
Og en tredel av dem lever i Tsavo.
De fleste har blitt veldig gamle.
Nasjonalparker er avgjørende for å beskytte dem.
De kommende månedene vil Tsavos ekstreme klima
sette alle dyrene her på prøve.
Bare de som har tilpasset seg de raske endringene
vil overleve tørkeperioden.
Denne sultne hornfuglen har utviklet en genial metode
for å få mer frokost.
Han kan ikke gjøre det alene.
En familie med dvergmungoer.
Hornfuglen sitter klar,
men de har ikke hastverk.
Han må bare vente
mens mungoene gjør seg klare for dagen.
De går ingen steder før de får signalet.
Endelig er de i gang.
Like bak følger den sultne hornfuglen.
De løpende mungoene jager insekter opp fra bakken,
og alt de ikke tar, snapper han til seg.
Så slipper han å finne sin egen mat.
Mungoene har ikke noe imot det.
Samarbeidet fungerer for alle.
Spesielt når landet blir tørt
og man ikke kan søke ly.
Hornfuglen holder utkikk.
Varselet gjør at alle søker ly.
Av alt på menyen
virker denne å være en favoritt.
Afrikanske kjempesnegler,
som er opp mot 15 cm lange,
er blant verdens største og saftigste snegler.
Og de er lette å fange.
Disse sneglene er ikke raske.
Men de er vanskelige å få has på.
Mungoene har utviklet en spesiell teknikk.
De bruker trestokker som en ambolt
de kan knuse sneglene mot.
Tsavo er et av få steder der denne adferden er observert.
Hornfuglen kjenner lyden av matklokken.
Det tørre klimaet betyr at det er vanskelig å overleve her.
Samarbeidet sikrer at begge får nok å spise
når det er knapt med mat.
Mens tørketiden strammer grepet om nasjonalparken,
er vann den ressursen som er hardest tiltrengt.
For å beskytte et av Tsavos mest utrydningstruede dyr
fylles dette vannhullet av viltvoktere.
Når kvelden kommer er scenen klar
for det sjenerte dyrets entré.
Spissneshorn,
en mor og kalven hennes.
Med et kraftig nattkamera
kan vi se dem i farger.
Ungene følger morens bevegelser tett.
De har et sterkt bånd.
Neshorn ser dårlig på langt hold,
men har utrolig hørsel og luktesans.
De bretter leppene bakover for å sanse hvem som befinner seg der ute.
Flere familier kommer for å drikke.
Dominante spissneshorn er territorielle.
Men noen individer er livligere enn andre.
En gang var det 8 000 individer i Tsavo.
På 70- og 80-tallet drepte krypskyttere alle bortsett fra ti.
Et avlsprogram har økt bestanden til over hundre.
De vanligvis tilbaketrukne dyrene kommer for å drikke og sosialisere.
Mødre hilser på venner.
Kalver møter lekekamerater…
og fedre.
Men når flere hanner ankommer, forandrer stemningen seg.
I tørketiden samles uvanlig mange neshorn her.
Bestanden har økt så kraftig
at det nå er økt konkurranse om plass
og maker.
En av hannene prøver seg på moren med kalv,
men hun gir ham klar beskjed.
En dominant hann ankommer vannhullet.
Viltvokterne kaller ham Atoti.
En ung hunn.
Hun er for ung til å pare seg, og er ikke interessert.
Frustrasjonens hans fører til aggresjon.
Han bruker hornet for å prøve å få henne til å snuble.
De andre hunnene og kalvene bestemmer seg for å dra.
Den unge hunnen kommer seg unna.
Og Atoti kjøler seg ned.
Tørketiden fortsetter
og mange av parkens naturlige vannkilder fordufter.
Men i nord ligger et spesielt sted, en permanent oase.
I Tsavo West ligger de skogkledde Chyulu Hills.
Dannet av porøs, vulkansk stein som absorberer regn
skaper de reservoarer under bakken.
Det tar over 20 år for vannet å sive ned til slettene…
der det dukker opp som en utømmelig kilde…
ved Mzima Springs…
som betyr "levende" på swahili.
Man anslår at over 190 millioner liter
kommer opp fra bakken hver dag
og ut i krystallklare dammer som er fulle av liv.
Fikentrær gir mat til vervetapene.
Og flodbarben venter på nedfallsfrukt.
Et overstrømmende paradis
med nok mat til alle.
Men denne magiske dammen
tilhører en flokk på 14 flodhester
og forsvares av den digre alfahannen.
Han kan holde pusten i fem minutter
og tilbringer over halve livet under vann.
De trives best i gjørmete vann,
så det er sjelden man ser det intime livet til de sjenerte dyrene.
Tidlig hver morgen leder faren familien til dypere, kjøligere vann.
Flodhester kan veie mer enn en bil,
men under vann er de overraskende elegante.
De voksne sover når det er som varmest.
Mens ungdommer leker.
Og når de blir for ustyrlige,
jekker foreldrene dem ned.
Uten flodhestene ville det ikke vært mangfold her…
for de tilfører noe viktig til dammen.
Naturgjødsel.
Det er ikke så bra for vannets renhet…
men det er dette som gjør at Mzimas økosystem blomstrer.
Den gir næring til planter,
og mat til insekter og fisk…
som følger flodhestene for å få fersk vare.
Fersk møkk er ikke den eneste maten flodhestene kan tilby fiskene.
Ved å åpne munnen inviterer flodhesten fiskene
på innsiden av de store, kraftige kjevene.
De leter etter matrester mellom tennene,
og utviser en eksepsjonell høy grad av tillit.
Deres grover munner renser også flodhestens hud,
tånegler, ru føtter og andre viktige steder.
Et komplett måltid i bytte mot pedikyr og hudpleie.
Den lille, grønne oasen ved Mzima Springs gir vann til de heldige dyrene
som bor i denne delen av parken.
Det er andre forhold for dyr som vandrer i den tørre midten.
Elefanter har fantastisk hukommelse
som viser vei til områder der de tidligere har funnet mat og vann.
Men midt i parken møter de et skummelt hinder.
Tsavo ble etablert i to deler,
øst og vest,
delt i midten av vei og jernbane.
Veien er en farlig barriere for dyr som beveger seg mellom de to parkene.
I 2017 bygget man en ny jernbane ved siden av den gamle,
og den knyttet Kenyas største havn, Mombasa, med hovedstaden Nairobi.
Bratte jordvoller og gjerder forhindrer at dyr krysser sporene,
og innskrenker deres bevegelser.
De må krysse sporene gjennom spesialbygde underganger.
Noen av elefantene er modige nok til å komme seg over.
Det bygges mye infrastruktur i Afrika
som påvirker villmarken.
Det er derfor Tsavos størrelse er så viktig.
Den er stor nok til å tilby alternative beiteområder.
Det er ikke bare store dyr som forflytter seg på denne tiden av året.
Det er juli, den tørreste måneden i Tsavo.
På de uttørkede slettene i øst
fostrer en sandhøne-par opp familien sin.
De lager reir på bakken, og de nyklekte ungene
er på beina timer etter klekking.
Det kan bli hele 40 grader her,
så de må finne skygge og et trygt gjemmested.
Faren møter en akutt utfordring.
Finn drikkevann, ellers dør ungene.
Han blir med i en flokk av sandhøner
som er på desperat jakt etter det samme.
De kan fly opp mot 30 kilometer…
til den storslåtte elven Galana.
En livline for dyrene
når tørketiden er på sitt verste.
Sandhønene kommer i store flokker på denne tiden av året.
Farer lurer i vannkanten.
Han holder seg til flokken, der flere hundre øyne holder utkikk.
Han kan oppbevare to spiseskjeer vann i halsen,
ikke nok til de tre ungene.
Han går litt lenger ut
og viser et fantastisk triks.
Ved å vugge frem og tilbake
absorberer han vann i brystfjærene.
De spesialtilpassede spiralformede fjærene fungerer som en svamp.
Etter et kvarter tar han av…
og flyr hjem med alt vannet.
Fuglene forlater flokken én etter én.
Han kaller på maken.
Hun viser hvor hun har gjemt de tørste kyllingene.
Pappa redder dagen.
De er så tørste at de flokker seg om faren
og bruker nebbet for å få vannet ut av fjærene hans.
Han foretar denne strevsomme flyturen hver dag
de neste to månedene…
til kyllingene er så store at de kan fly til vannet selv.
De siste årene har Kenyas klima
blitt mindre forutsigbart og mer ekstremt.
Det er midt i tørketiden,
og ingen ende å se.
Noen har en metode for å finne de siste, grønne bladene.
Gerenuken står på tå for å spise.
De kan gå hele livet uten å drikke vann.
De kalles "sjiraffantilope"
og bruker akrobatikk og lange halser
for å nå saftige blader andre dyr ikke kan.
Men selv for dem er det lite.
Tsavos røde jord suges opp i støvvirvler.
Større dyr, som bøffelen,
må forflytte seg for å finne mat og vann.
Flokken teller over tusen individer.
De går mot elven Galana, en helårselv.
Etternølere blir tatt av Tsavos mest beryktede rovdyr.
TSAVO 750 KILOMETER
Da den gamle jernbanen ble bygget for over 120 år siden,
var området terrorisert av to løver…
kjent som "menneskeeterne fra Tsavo".
Ifølge myten
åt de 135 jernbanearbeidere,
men det reelle tallet er nok lavere.
Kjennemerket var hanekammer, noe deres etterkommere også har.
Utseendet er antatt å ha blitt formet av det tette krattet de lever i.
Den korte manen henger seg ikke fast i tornekrattet.
Og gjør varmen mindre trykkende.
Men selv det tøffeste rovdyret sliter på denne tiden av året.
Flokkens vannhull har blitt et gjørmehull.
Store deler av flokken har søkt vann andre steder.
De siste skvettene holder dem i live inntil videre.
På slettene i Tsavo East
er en flokk hannelefanter på vei mot parkens nordlige grense.
Det er det villeste og mest ufremkommelige området.
Enorme, steinete monolitter, millioner av år gamle,
tårner over tørre tornekratt.
Hver elefant husker rutene de har ferdet opp gjennom årene…
som har gått i arv i generasjoner.
De opptråkkede stiene er synlige fra luften,
og danner et nettverk gjennom det golde landskapet.
Store hanner kan gå i flere dager uten vann,
så de kan forflytte seg over store avstander gjennom tørt kratt.
De har risikert livet på at de finner vann når de kommer frem.
Men elven Tima har tørket inn.
Det er bare sand igjen.
Ikke en dråpe vann å se.
Men dumpalmene langs elvebredden er fortsatt grønne,
som tyder på at det er vann her.
De kloke hannene vet hvor de finner det.
Elefanter har en utrolig luktesans.
Millioner av reseptorer i snabelen fører dem mot vann som er kilometer unna,
og de kan til og med sanse det over en meter under bakken.
De må grave det ut.
Når brønnene blir dypere, siver grunnvannet inn.
Snabelen er et fleksibelt sugerør
som suger til seg vannet.
De lar sedimentet synke og skille seg i snabelen,
så blåser de det ut.
Så kan de nyte rent, filtrert vann.
Fristende for de som står og ser på.
Når de har drukket sitt, får publikum sin sjanse.
Bavianene er alltid først i baren.
Lenger ned i Tiva finner vi fossen Bisadi.
Den er tørr, bortsett fra et par dammer.
Det er nifst stille…
helt til solen går opp.
Det er som om hele dalen forhekses.
Blodnebbvevere, verdens mest utbredte villfugl.
Det er september.
Vannkildene tørker inn, og disse nomadiske superkoloniene
samles her i milliontall.
Med fengslende rytme
drikker de av de siste vanndammene, én nebbfull av gangen.
Massemigreringen blir stadig større
mot slutten av tørketiden.
De lager kaos ved vannet
for å skremme bort de andre som vil drikke.
De er så mange at greinene bøyer seg.
De er fanger her
så lenge vannet rekker.
Luften er full av forventning.
Og så, et symbol på håp.
I det uttørkede landskapet skyter baobab-treet grønne blader
og vakre, hvite blomster.
Forandring er på vei.
Og alle føler det.
Og endelig, i oktober,
etter seks måneders fravær,
regn…
som dannes i bakker og fjell i Tsavo West
og på slettene i Tsavo East.
Den tørre, sandfulle Tiva flyter igjen.
Den bruser gjennom Bisadi-dalen, der veverne drakk,
og fossen vekkes til live.
I de neste ukene vil elven flomme
og gi landet nytt liv.
Dramaet snur til lettelse.
Fra uttørket ørken til malerisk paradis.
Tsavos ekstreme forhold er magiske.
Det røde støvet er vasket vekk,
og vindelblomstene brer seg over parken.
Og en snøstorm av hvitvinger ankommer.
Millioner fyller luften på sin ferd mot kysten.
Som et bevinget stafettløp dukker nye generasjoner opp
og fortsetter reisen deres foreldre påbegynte.
De enorme svermene danser mellom blomstene i regntiden
og er nødvendige for parkens produktivitet…
fordi de pollinerer på sin ferd og utgjør et lettvint måltid for insektetere.
Man får tid til å leke…
og fostre opp neste generasjon.
En babyboom.
Levende bevis på at når man skal beskytte villmark,
er størrelse viktig.
Jo større parken er, desto flere arter vil bo der.
Og med større genbank får man friskere dyr.
De siste årene har grunneierne rundt parken
slått seg sammen for å danne et utvidet verneområde
som dobler størrelsen på reservatet og gjør at dyr kan bevege seg
trygt utenfor parkens grenser.
Det er bare ved å fortsette å beskytte områder som Tsavo
og ved å etablere nye parker på samme størrelse
at vi kan sikre naturens fremtid på denne planeten.
Tekst: Kjetil Almås