EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
For nogle år siden besøgte Michelle og jeg Patagonien med vores døtre.
Blandt de sneklædte bjerge og krystalklare søer
var vi forundrede over noget, der er sjældent:
uberørt vildmark.
Vores indflydelse har spredt sig på hele Jorden.
Nationalparker kan beskytte det, vi stadig har.
Men for at få rigtig forandring må vi returnere mere jord til naturen.
I Det chilenske Patagonien bliver store områder gjort naturlige igen
og får den naturlige balance igen,
fra før vi kom.
Denne region er ved at blive et af de mest beskyttede steder på Jorden.
Patagonien i Chile er hjemsted for 24 unikke nationalparker…
…gennem en utrolig blanding af landskaber.
Det er den længste bjergkæde i verden,
og Andesbjergene løber som en rygrad langs længden.
I hjertet er der frodige skove
og den åbne patagoniske steppe.
Og langs kysten,
Stillehavets rå kraft.
Patagonien omdefinerer vores idé om,
hvad nationalparker kan være.
DET CHILENSKE PATAGONIEN
På vestkysten i Sydamerika ligger Chile,
det længste land i verden.
Det strækker sig over 4.000 kilometer fra nord til syd.
I den sydlige del ligger det fjerne område Det Chilenske Patagonien,
hvor store jordstykker bliver overdraget til de 24 nationalparker.
Den mest berømte er Torres del Paine.
De tre ikoniske tårne dominerer landskabet.
Parken er hjemsted for en blomstrende befolkning af Chiles største rovdyr,
pumaen.
Moderen har fire små munde at mætte.
Hun skal jage, og for at have de bedste chancer
skal hun efterlade ungerne.
Deres overlevelse afhænger af hendes list og snilde.
Guanacoen, en gammel forfader til den indenlandske lama
og hendes hovedbytte.
Hun skal falde i med landskabet for at have en chance for et baghold.
Fire ud af fem pumajagter ender med fiasko.
Hun skal finde en ny mulighed for at fodre ungerne…
…så hun går videre med familien.
Der er andre pumaer, der leder efter mad.
I nærheden er der en yngre solitær hun,
som også er på jagt.
Fra det høje udsigtspunkt…
…ser hun en flok.
Med ryggen til en sø er flugtmulighederne begrænsede.
For at fælde et dyr, der er tre gange tungere end hun,
skal alt gå godt for hende.
Hun er godt forslået og har forpasset endnu en chance.
Moderen og ungerne har fundet resterne
af et guanaco-kadaver ved kanten af en sø.
Den sultne familie tager, hvad de kan.
Det er blevet dræbt og delvist begravet.
Det kan kun betyde én ting.
Maden tilhører en anden.
Den solitære hun.
Ungerne er nervøse for den fremmede.
Men deres mor er rolig.
Det er hendes datter fra sidste års kuld.
Den enlige hun genvinder sin kadaver.
Hun er måske ungens storesøster, men det betyder ikke, hun vil dele.
Hendes våde lillebror må vente på sin tur.
Andre ankommer…
…og accepteres til gildet.
Indtil for nylig blev pumaer anset for at være solitære.
Kun løver og geparder blev betragtet som sociale katte.
Opdagelsen af så stærke sociale bånd omdefinerer måden, forskere ser på pumaer.
Oprettelsen af dette tilflugtssted har beskyttet kattene fra bønder,
som måske frygter for deres husdyr.
Og det har også ført til en stigning i plads og bytte.
Så der er mindre behov for konflikt mellem rivaler.
Parken er nu et af de steder med størst koncentration af pumaer i verden.
Og antallet af disse majestætiske dyr stiger langsomt i hele det sydlige Chile.
500 kilometer nordpå langs Andesbjergene
ligger Patagoniens Nationalpark.
En af regionens nyeste parker ligner måske en vildmark,
men indtil for nylig blev den brugt til at græsse får.
Puma og deres bytte, guanaco, blev forfulgt her.
Nu er husdyrene blevet fjernet, dyrelivet er beskyttet,
og området vender tilbage til sin naturlige balance.
Antallet af pumaer er stadig lavt,
så guanaco befolker hurtigt parken.
Og denne han håber på at spille sin rolle.
Han er taget hertil på jagt efter et godt græsområde,
imponerende nok til at tiltrække hunner.
En flok kun med hunner…
…i et godt græsningsareal.
Men det er allerede blevet påberåbt af en enorm dominerende han.
Og flokken er ikke stor nok
til dem begge to.
Alfahannen angriber for at vise, hvem der er boss.
Og han er ikke for stor til at ramme under bæltestedet.
Ungkarlen drives langt væk fra flokken…
…indtil han fatter en hentydning.
Sejrherren vender tilbage til hunnerne…
…blot for at se
endnu en ubuden gæst blandt dem.
Mens alfahannen har travlt med sin nye rival,
sniger ungkarlen sig ind igen…
…og griber chancen…
…og møder endelig sin mage.
Med oprettelsen af disse nationalparker
blev landbrugshegn fjernet,
så guanacoer kan bevæge sig mere frit
og blande og styrke genpuljer.
Efter næsten et års graviditet
skal en mor føde.
Guanaco-ungen skal stå op hurtigst muligt.
Om kun to uger
tager tusindvis af guanacoer deres første skridt her.
Hunnerne føder inden for samme tidsrum
for at have sikkerheden ved en flok.
Herude ved man aldrig, hvem der kigger.
Når guanaco-flokkene bliver større,
så får pumabestanden også muligheder for at blive større,
og naturen kan vende tilbage.
I hele verden findes der mange nationalparker,
som isolerede lommer af beskyttet vildmark.
For at trives
skal dyr have beskyttelse,
og også sikker passage,
evnen til at bevæge sig frit på jagt efter føde,
et territorium eller en mage.
Siden 2017 har Chile arbejdet på
at sammenlægge en række naturområder
og forbinde nationalparker med andre beskyttede reservater og havparker
for at skabe et netværk, en bevaringskorridor for dyreliv,
og forbinde over 120 millioner hektar af Det chilenske Patagonien.
I centrum af dette netværk ligger Cerro Castillo Nationalpark,
som huser et engang truet væsen, som nu gør spektakulært comeback…
…Andeskondoren.
Kondorer er ådselædere.
De æder døde dyr,
en rolle, der er afgørende for at fjerne affald og forebygge sygdom.
Tidligere er de blevet jagtet og forgiftet af jordejere,
der vil beskytte husdyr.
Men nu er bestanden af disse storslåede fugle
på vej tilbage.
De har reder i disse utilgængelige, skovklædte klipper.
Hver dag rejser de hundredvis af kilometer på jagt efter mad…
…og efterlader…
…deres sårbare unger.
Han er næsten på størrelse med en voksen,
men denne kæmpe unge er kun ni måneder gammel.
Kondorer er verdens største svævefugle.
Og han kan ende med et vingefang på over tre meter.
Indtil videre
lærer han bare at bruge dem.
Han bliver modigere.
Men et første flyveforsøg herfra ville være ekstremt risikabelt.
Han bør gå i sikkerhed…
…hvis han kan.
Forældrene vender hjem.
Så er det endelig tid til morgenmad.
For at gøre det bedst for ham
opfostrer de kun en unge ad gangen.
Men hvis bestræbelserne skal lønne sig, skal han selv begynde at flyve.
Måske skal de vise ham, hvordan det gøres.
Det er tid…
…til hans første flyvning nogensinde.
Det er en begyndelse.
Bedre.
De er for tunge til at flyve ved at baske med vingerne.
For at holde sig oppe og rejse langt
må han lære at ride på vinden.
Forældrene fører ham ind i luftstrømmene og stigende termiske opvinde.
Deres unge bliver hos dem i op til to år.
Indtil da strækker han vingerne hver dag
og blive stærkere, indtil han også kan svæve over Andesbjergene.
Tusind kilometer længere nordpå
begynder landskabet at ændre sig.
Her domineres det af vulkaner.
De arrer jorden med lavastrømme…
…hvor der vokser urskov imellem.
I den nordligste ende ligger Conguillío Nationalpark,
en af de sidste fæstninger for den truede Araucaria,
abetræet.
De blev over 45 meter høje
og var engang et almindeligt syn i hele det nordlige Patagonien.
Men de blev fældet for at få plads til landbrugsjord
og findes nu kun i små lommer af gammel skov.
I skyggen af abetræerne er de sarte bøgetræsskove.
Der bor dyr, der ikke findes andre steder på Jorden.
Puduen…
…verdens mindste hjort.
Den plettede unge kan man have i hånden.
Og den mindste vildkat i Amerika.
Kodkoden er ikke engang så stor som en tamkat.
Udover miniaturepattedyrene
huser den valdiviske skov også
et af de mest spektakulære insekter i verden…
…den chilenske hjortebille.
Opkaldt efter de gevir-lignende kæber, der findes på hannerne.
Den her har fået færten af en hun.
Men hun er 30 meter oppe
i et bøgetræs baldakin.
For ham svarer det til et menneske, der bestiger Eiffeltårnet.
To gange.
Hendes forførende duft kan lugtes af hanner langt væk.
Og løbet er i gang.
Endelig når han baldakinen
før sine rivaler…
…med hunnen i sigte.
Men han bliver udfordret.
De ser hinanden an.
Nu kommer de enorme våben til deres ret.
Et af de største våben i forhold til kroppen for alle dyr nogensinde.
De har udviklet sig til at gribe
og løfte.
Modstanderen slår først.
Men han kæmper imod
og vinder striden.
Endelig er der intet mellem ham og magen.
Når skumringen falder over parken,
bliver vi mindet om vores plads i universet.
Ved nøje at håndtere lysforurening er de himmelske udsigter over reservaterne
forblevet nogle af de mørkeste på jorden.
På en klar aften kan man se solsystemets planeter…
…Mælkevejens stjerner,
og den fjerne glød fra de nærmeste galakser.
Selv med det blotte øje.
Og i dække af mørket
hjælper en natlig skovbeboer sit hjem med at regenerere.
Med ny kamerateknologi
kan vi afsløre hans løjer ved nattetid.
Monito del monte…
…"bjergets lille abe".
Men monitoen er ikke en abe. Han er et pungdyr.
Og selvom han er lille…
…er de store træer afhængige af ham.
Han spiser hele sin kropsvægt i føde hver nat.
I sit liv vil han hjælpe med at sprede mindst 20 forskellige plantearter
ved at spise frugt…
…og komme af med frøene nye steder.
Når dagen gryr,
vender han tilbage til sin skjulte rede og sover.
Og han er ikke alene.
Disse reder kan huse op til ti monitoer, der ikke er i familie,
og de kryber sammen.
Med hjælp fra "bjergets små aber" er det muligt, at en kæmpe skov
igen strækker sig fra Andesbjergene
til Stillehavet.
Chile har over 6.400 kilometer snoet kystlinje langs Stillehavet.
I den sidste istid faldt gletsjere ned fra bjergtoppene til havet.
Da de flyttede sig,
huggede de Patagoniens labyrint af dybe kystfjorde ud.
Der er relativt få af de isbjerge tilbage.
Det er San Rafael-gletsjeren.
Hvert forår lyder en æterisk sang i fjordene.
Det er det uforglemmelige kald fra en han-søleopard.
Han er her for at bruge isbjergene til at yngle…
…og vil synge dag og nat for at tiltrække en mage…
…og komponerer kærlighedssange, så der indarbejdes mange toner
og forskellige stemmelejer.
Elementer fra hans stemningsfulde repertoire kan høres vidt og bredt.
En hun…
…lytter til hannens sang.
I den korte yngletid
synger søleoparder under vand hele natten.
Hun er udmattet efter den natlige bejlen og hviler sig på isen.
Serenaden er lokkende.
Hun nærmer sig.
Blot for at se
at hendes bejler
faktisk ikke vågen.
Forskere mener, at i yngletiden
har søleoparder så højt et hormonniveau,
at de kalder, mens de sover.
Da solen begynder at gå ned…
…vågner han endelig.
Og de trækker sig tilbage under isen for at begynde bejle-duetten.
Det halve af Det chilenske Patagoniens jord er beskyttet,
men under en femtedel af kystvandet er det.
115 kilometer ud fra Chiles sydlige spids
ligger de subantarktiske øer, Diego Ramírez,
et af Patagoniens få beskyttede havområder.
Ud for kysten kolliderer tre have.
Stillehavet mod vest…
…Atlanterhavet mod øst,
og mod syd det brutale Sydhav.
Selvom det er omgivet af nogle af de mest forræderiske have i verden,
er dette sted fyldt med liv.
Øerne byder på et sikkert tilflugtssted for over to millioner havfugle.
Albatros-kolonier skærer floder gennem det tykke tussock-græs.
Den er en af verdens få albatros-kolonier, der ikke er dalende,
fordi der ikke er rovdyr på øen,
og der er fiskeriforbud i havparken.
Ikke alle dyr, der bor her, har den luksus at ankomme via luften.
Springpingviner bygger også rede her.
Pingvinforældre skal skiftes til at rejse hundredvis af kilometer
for at finde mad til deres sultne unger.
De kan være væk i op til tre dage ad gangen.
Men den farligste del af rejsen
er hjemturen.
De kastes af dønningen mod land.
Men havet er det mindste af deres bekymringer.
Sydamerikanske søløver patruljerer disse farvande.
Af alle fiskerne, der vender hjem…
…er der nogle, der ikke klarer den.
En mor-pingvin løber spidsrod for at vende tilbage til sin familie.
Men søløverne svømmer tre gange hurtigere.
Hun kan måske overleve,
hvis hun kommer på land.
Endelig i sikkerhed.
Og dog.
I sidste øjeblik.
Og nu den drøje klatring tilbage til reden.
Blot for at fodre deres unge
skal alle pingvinforældre sætte livet på spil.
De skiftes til at tage denne tur i seks måneder til,
indtil deres unge selv kan løbe spidsrod mod søløverne.
Denne havpark beskytter nu over 142.000 kvadratkilometer hav
og udvider naturbevarelses-korridoren af Det chilenske Patagonien
ud mod Antarktis fredede vande.
Dette netværk af parker beskytter nu over 200 arter af fugle og pattedyr
i et utroligt væld af landskaber.
Det hjælper med at bringe dyr tilbage fra randen af udryddelse.
Men det er ikke kun dyrelivet, det gavner.
Økoturisme forventes at bringe hundredvis af millioner dollars
til lokaløkonomien i de næste ti år.
Og det er til endnu større gavn
for alle skabninger på Jorden.
I kampen mod klimaforandringer
virker denne jord og vegetationen som en svamp,
som absorberer kuldioxid
og gør regionen til et af de største kulstofdræn i Sydamerika.
Giv naturen en chance, så vender den tilbage.
Vildmarken og dyrelivet kan komme sig, og balancen kan genoprettes.
Det chilenske Patagonien er et inspirerende eksempel på,
hvad vi kan opnå, når vi samarbejder med naturen
og tror på den sande værdi af vores nationalparker.
Tekster af: Pernille G. Levine