DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Před pár lety jsme s Michelle a dcerami navštívili Patagonii.
Mezi zasněženými vrcholy hor a křišťálově čistými jezery
jsme žasli nad čím dál vzácnější věcí:
nedotčenou přírodou.
Vliv lidstva se rozšířil po celé naší planetě.
Národní parky mohou chránit to, co ještě zbývá.
Ale pokud má přijít skutečná změna, musíme více naší země vrátit přírodě.
V chilské Patagonii se rozsáhlá území opět stávají divočinou,
vracejí se do přirozené rovnováhy
před příchodem člověka.
Tato oblast se rychle stává jedním z nejvíce chráněných míst na Zemi.
V chilské Patagonii se nachází 24 jedinečných národních parků.
Leží v neuvěřitelně rozmanité krajině.
Nejdelší pohoří světa,
Andy,
se táhnou jako páteř po celé její délce.
V jejím srdci jsou bujné lesy
a otevřená patagonská step.
A podél pobřeží
surová síla Tichého oceánu.
Patagonie mění naši představu o tom,
jak by mohly vypadat národní parky.
CHILSKÁ PATAGONIE
Na západním pobřeží Jižní Ameriky leží Chile,
nejdelší země světa.
Ze severu na jih měří přes čtyři tisíce kilometrů.
Na jihu země je odlehlá oblast chilské Patagonie,
kde byly obrovské plochy půdy vyhrazeny pro 24 národních parků.
Nejznámější z nich je Torres del Paine.
Krajině dominují tři ikonické věže.
Daří se tu populaci největšího chilského suchozemského predátora:
pumy.
Tahle máma musí nakrmit čtyři hladové krky.
Potřebuje lovit.
Aby měla šanci na úspěch,
musí svá koťata opustit.
Jejich přežití závisí na matčině nenápadnosti a lstivosti.
Guanako, prapředek domestikované lamy
a její hlavní kořist.
Nejlepší recept na útok ze zálohy je splynout s krajinou.
Čtyři z pěti lovů končí u pumy neúspěchem.
Musí hledat další příležitost, jak nakrmit svá mláďata,
a proto je s rodinou v pohybu.
Nejsou jediné pumy, které hledají potravu.
Nedaleko je mladší osamělá samice,
která je také na lovu.
Z výše položené vyhlídky
zahlédne stádo.
Zády k jezeru mají jen omezenou možnost utéct.
Aby skolila zvíře, které je až třikrát těžší,
potřebuje, aby jí vyšel plán.
Dostala pořádně zabrat. Byla to další promarněná příležitost.
Samice s mláďaty našla na břehu rybníka
zbytky mršiny po lamě guanako.
Hladová rodina se nebude ostýchat.
To, že jde o zabitou a částečně zakopanou lamu,
může znamenat jedinou věc.
To jídlo patří někomu jinému.
Osamělá samice.
Mláďata jsou z cizího zvířete nervózní.
Ale matka je klidná.
Je to její dcera z loňského vrhu.
Osamělá samice chce mršinu zpět.
Možná je starší sestrou mláděte, ale to neznamená, že se chce dělit.
Promočený bráška musí počkat, až na něj přijde řada.
Přicházejí další.
A jsou vpuštěni na hostinu.
Donedávna se mělo za to, že pumy jsou samotáři
a že z velkých šelem žijí společensky jen gepardi a lvi.
Objev takových silných sociálních vazeb
mění pohled vědců na pumy.
Vytvoření tohoto útočiště ochránilo šelmy před rančery,
kteří se bojí o svůj dobytek.
A také to vedlo ke zvětšení jejich prostoru a loveckého teritoria.
Proto nedochází k tolika sporům mezi konkurenty.
Park je nyní místem s nejhustším výskytem pumy americké na celém světě.
Počty těchto majestátních zvířat se pomalu obnovují
v celém jižním Chile.
Pět set kilometrů na sever podél Andského pohoří
leží Národní park Patagonie.
Jeden z nejnovějších parků oblasti vypadá jako divočina,
ale donedávna se tu pásly ovce.
Pumy a jejich kořist guanakové tu byli pronásledováni.
Dnes jsou chovná stáda pryč, divočina je chráněna
a země se začíná vracet ke své přirozené rovnováze.
Počet pum je stále nízký,
ale lamy guanako park rychle osidlují.
A tento samec doufá, že se na množení bude podílet.
Přišel sem hledat teritorium s dobrou pastvou.
Rád by zapůsobil na zdejší samice.
Čistě samičí stádo
obývá nejlepší pastvinu.
Ale na tu si dělá nárok mohutný dominantní samec.
A tohle stádo není dost velké
pro oba samce.
Dominantní samec ukazuje, kdo je tady pán.
A není dost velký na to, aby dal soupeři ránu pod pás.
Svobodný mládenec je vyhnán daleko od stáda.
Konečně pochopil, že není vítán.
Vítěz se vrací ke svým samicím.
Ovšem zjišťuje,
že dorazil další vetřelec.
Když dominantní samec vyprovází svého nového soka,
mladík se přikrade zpátky.
A využívá příležitosti.
Konečně našel partnerku.
S vytvořením těchto národních parků
byly odstraněny ploty zemědělců.
To umožňuje guanakům pohybovat se volněji,
vzájemně se mísit a posilovat genofond.
Po téměř roce březosti
samice rodí mládě.
Novorozeně guanaka se musí co nejrychleji postavit na nohy.
Během dvou týdnů
tu podniknou své první krůčky tisíce malých guanaků.
Všechny samice tu rodí téměř společně,
aby co nejlépe využily bezpečí stáda.
Tady nikdy nevíte, kdo se dívá.
Čím početnější stáda guanaků,
tím větší příležitost, aby se sem vrátily pumy
a příroda se zotavila.
Po celém světě existuje mnoho národních parků
v podobě izolovaných míst chráněné divočiny.
Aby se zvířatům dařilo, potřebují nejen ochranu,
ale i bezpečný průchod,
tedy schopnost volně se pohybovat při hledání jídla,
teritoria nebo partnera.
Od roku 2017 se Chile snaží
propojit mozaiku dosud nedotčených míst.
Spojuje národní parky s dalšími chráněnými územími a mořskými rezervacemi
a vytváří síť, jakýsi koridor pro ochranu přírody,
která spojuje přes 30 milionů akrů chilské Patagonie.
Ve středu této sítě leží Národní park Cerro Castillo,
domov kdysi ohroženého tvora,
který se teď velkolepě vrací na scénu.
Kondor andský.
Kondoři jsou mrchožrouti.
Konzumují uhynulá zvířata
a tím hrají klíčovou roli při úklidu zbytků a v prevenci nemocí.
V minulosti byli loveni a tráveni majiteli půdy,
kteří chtěli chránit svá stáda.
Dnes se však populace těchto velkolepých ptáků
opět zvyšuje.
Hnízdí na nepřístupných zalesněných skalních stěnách.
A každý den urazí za potravou stovky kilometrů.
A přitom opouštějí
svá zranitelná mláďata.
Už je skoro tak velký jako dospělý pták,
ale toto mohutné mládě je teprve devět měsíců staré.
Kondoři jsou největší létající ptáci na světě.
Jednou bude mít rozpětí křídel přes tři metry.
Prozatím se učí,
jak má křídla používat.
Je čím dál odvážnější.
Pokusit se poprvé vzlétnout odsud by bylo mimořádně riskantní.
Raději rychle do bezpečí.
Když to zvládne.
Rodiče se vracejí.
Konečně je čas na snídani.
Aby dali mláďatům nejlepší šanci přežít, vychovávají vždy jen jedno.
Ale pokud se má jejich snaha vyplatit,
vzlétnout už musí sám.
Možná by mu měl někdo ukázat, jak se to dělá.
Je čas…
na svůj úplně první let.
Inu, začátky jsou těžké.
To už je lepší.
Na to, aby jen mávali křídly, jsou tito ptáci moc těžcí.
Aby se udrželi ve vzduchu a urazili velké vzdálenosti,
musí se naučit plachtit.
Rodiče ho vedou do vzdušných proudů a stoupající termiky.
Mládě zůstane s rodiči až dva roky.
Do té doby bude denně rozpínat křídla
a až zesílí, bude se moct i tento mladý kondor vznést nad Andy.
O tisíc kilometrů dál na sever
se krajina začíná měnit.
Tady jí vévodí sopky.
Zjizvují zemi lávovými proudy,
mezi nimiž rostou pralesy.
Na nejsevernějším konci leží Národní park Conguillío,
jedna z posledních bašt ohrožené araukárie chilské
neboli opičího stromu.
Tito obři dorůstají výšky 45 metrů
a kdysi byli v severní Patagonii běžně k vidění.
Araukárie se však kácely, aby uvolnily půdu farmářům,
a dnes rostou jen v malých částech prastarých lesů.
Ve stínu těchto opičích stromů
rostou křehké bukové lesy.
Jsou domovem zvířat, která jinde na světě nežijí.
Pudu jižní.
Nejmenší jelen na světě.
Skvrnité mládě by se vešlo do lidské dlaně.
A nejmenší divoká kočka na západní polokouli.
Kočka tmavá nedosahuje ani velikosti kočky domácí.
Kromě těchto miniaturních savců
jsou tyto Valdivijské lesy také domovem
jednoho z nejpozoruhodnějších zástupců hmyzu.
Darwinův brouk.
Samec tohoto roháče se pyšní ohromnými kusadly ve tvaru paroží.
Teď zachytil vůni samičky.
Ale ta je ve výšce 30 metrů
v koruně buku.
Vylézt nahoru je pro něj totéž jako pro člověka na Eiffelovu věž.
Dvakrát.
Její svůdnou vůni dokážou samci zachytit široko daleko.
A závod odstartoval.
Konečně je v koruně stromu
dřív než soupeři.
A samici má na dohled.
Našel se však vyzývatel.
Vzájemně si měří síly.
Teď uplatní své obrovské zbraně.
Je to jedna z největších zbraní v poměru k velikosti zvířecího těla.
Kusadly dokáže sevřít
a zvednout.
Jeho soupeř útočí první.
Ale on otáčí skóre
a získává převahu.
Konečně mezi ním a jeho družkou nestojí nic v cestě.
Když se nad parkem snáší soumrak,
uvědomíme si své místo ve vesmíru.
Díky zvládnutí světelného smogu
je v parcích možné pozorovat hvězdy
pod tou nejtemnější oblohou na Zemi.
Za jasné noci lze vidět planety sluneční soustavy,
hvězdy Mléčné dráhy
a vzdálenou záři nejbližších galaxií.
Dokonce pouhým okem.
A pod rouškou tmy
jeden obyvatel nočního lesa pomáhá obnovit svůj domov.
Díky nové kamerové technice
můžeme natočit jeho noční alotria.
Kolokolo, jinak monito del monte,
španělsky „horská opička“.
Kolokolo však není opice, nýbrž vačnatec.
A přestože je maličký,
tyto obrovské stromy na něm závisí.
Každou noc sní tolik potravy, kolik sám váží.
Během svého života pomůže rozšířit nejméně 20 různých druhů rostlin.
Tím, že jí ovoce,
pouští semena a pecky na nová místa.
Když začíná svítat,
vrací se do skrytého hnízda, aby se vyspal.
A není sám.
Společné hnízdo může sdílet až deset nepříbuzných kolokolů,
kteří se tu choulí.
S přičiněním těchto „horských opiček“
by se obrovský Valdivijský prales
jednou mohl znovu rozprostírat od And
až po Tichý oceán.
Chile má více než 6 500 kilometrů klikatého tichomořského pobřeží.
Během poslední doby ledové
ledovce sestoupily z vrcholků hor až k moři.
Během svého přesunu
vyřezali do patagonské krajiny labyrint hlubokých pobřežních fjordů.
Z těchto ledových obrů zůstalo relativně málo.
Toto je ledovec San Rafael.
Každé jaro se v okolí fjordů ozývá něžná píseň.
Je to neúprosné volání samce tuleně leopardího.
Připlaval sem, aby využil ledových ker k množení.
Bude zpívat ve dne v noci, aby přilákal partnerku.
Do svých milostných písní dokáže vtělit celou řadu tónů
o různých výškách.
Prvky jeho melodického repertoáru
jsou slyšet široko daleko.
Samice...
se naladí na píseň samce.
Během krátkého období páření
zpívají leopardí tuleni pod vodou celou noc.
Vyčerpána nočními námluvami teď samice odpočívá na kře.
Serenáda ji však vábí.
Připlave blíž.
Ovšem zjišťuje,
že její nápadník
jaksi není vzhůru.
Vědci se domnívají, že v období páření
mají tuleni leopardí tak zvýšenou hladinu hormonů,
že volají samice i ve spánku.
Když slunce klesá za obzor,
samec se konečně probudí.
A mizí spolu pod ledem, kde budou pokračovat v námluvách.
V chilské Patagonii je dnes chráněna téměř polovina pevniny,
ale méně než pětina pobřežních vod.
Sto deset kilometrů od jižního cípu chilské pevniny
leží subantarktické Ostrovy Diega Ramíreze,
jedna z mála patagonských mořských rezervací.
U jejich břehů se střetávají tři oceány.
Od západu Pacifik,
od východu Atlantik
a od jihu brutální Jižní oceán.
Ač je místo obklopeno nejzrádnějšími moři světa,
překypuje životem.
Ostrovy jsou útočištěm pro dva miliony hnízdících mořských ptáků.
Kolonie albatrosů hloubí řeky v husté trsnaté trávě.
Je to jedna z mála kolonií, v níž počet albatrosů neklesá,
jelikož na ostrovech chybí predátoři
a v mořské rezervaci je zakázán rybolov.
Ne každé zvíře si může dovolit, aby přistálo na ostrov ze vzduchu.
Hnízdí tu i tučňáci skalní.
Rodiče tučňáků střídavě vyrážejí na stovky kilometrů dlouhé pouti
za potravou po svá hladová ptáčata.
Mohou být pryč až tři dny v kuse.
Ale nejnebezpečnější část jejich cesty
je návrat,
při kterém je příboj vrhá na břeh.
Ale oceán je jejich nejmenší starost.
V těchto vodách hlídkují lachtani hřivnatí.
Každá výprava, která se vrací domů,
má několik členů, kteří nepřežijí.
Samice tučňáka musí proplout peklem,
aby se vrátila k rodině.
Ale lachtan plave třikrát rychleji.
Šanci přežít má tehdy,
když se dostane na břeh.
Konečně v bezpečí.
Možná ne.
To bylo o fous.
A teď namáhavý výstup zpět ke hnízdu.
Jen aby nakrmili svého drobečka,
musí rodiče tučňáka nasazovat své životy.
Dalších šest měsíců se budou střídat na cestě za potravou,
dokud jejich mládě nebude schopno uniknout z lachtanových spárů.
Tato mořská rezervace dnes chrání přes 14 milionů hektarů oceánu
a rozšiřuje koridor oblastí divoké přírody chilské Patagonie
směrem k chráněným vodám Antarktidy.
Tato síť parků nyní chrání přes 200 druhů ptáků a savců
v úžasné rozmanitých krajinných oblastech.
Pomáhá obnovit populace zvířat, která byla na pokraji vyhynutí.
Ovšem netěží z toho jen divoká fauna.
Ekoturistika by měla v příštích deseti letech přinést místní ekonomice
stovky milionů dolarů.
A bude to mít mnohem větší přínos
pro všechny bytosti na naší planetě.
V boji proti klimatickým změnám
působí tato půda a vegetace jako houba.
Absorbuje oxid uhličitý
a tím patří k největším přírodním zdrojům propadu uhlíku v Jižní Americe.
Dejme přírodě šanci a ona nám to vrátí.
Divoká flora i fauna se mohou vzpamatovat,
rovnováha může být obnovena.
Chilská Patagonie je inspirativním příkladem toho,
čeho lze dosáhnout, když s přírodou spolupracujeme
a když věříme, že národní parky mají opravdovou cenu.
Překlad titulků: Natálie Nádassy