NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Pari vuotta sitten kävimme Patagoniassa tyttäriemme kanssa.
Lumisten vuorten ja kristallinkirkkaiden järvien keskellä -
ihailimme harvinaista asiaa:
koskematonta luontoa.
Ihmisten vaikutus on levinnyt planeetallamme.
Kansallispuistot voivat suojella luontoamme,
mutta oikeaan muutokseen meidän on palautettava maitamme luonnolle.
Chilen Patagoniassa maita luovutetaan luonnolle,
tilaan ennen ihmisiä.
Alueesta on tulossa yksi maailman suojelluimmista paikoista.
Chilen Patagoniassa on 24 ainutlaatuista kansallispuistoa -
uskomattoman monenlaisissa maisemissa.
Maailman pisin vuorijono, Andit, toimii sen selkärankana.
Sen sydämessä on reheviä metsiä -
ja avoin patagonialainen aro.
Ja rannikolla -
Tyynenmeren raaka voima.
Patagonia määrittelee uudelleen ajatuksemme kansallispuistosta.
PATAGONIA, CHILE
Etelä-Amerikan länsirannikolla sijaitsee Chile,
maailman pisin maa,
joka on yli 4 000 kilometriä pitkä pohjoisesta etelään.
Eteläosassa on Chilen Patagonian syrjäinen alue,
jossa alueen valtaavat sen 24 kansallispuistoa.
Kuuluisin näistä on Torres del Paine.
Sen kolme ikonista tornia hallitsevat maisemaa.
Puistossa asuu Chilen suurimman pedon kukoistava populaatio.
Puuman.
Tällä emolla on neljä ruokittavaa.
Emon tulee metsästää,
ja menestyäkseen -
sen on jätettävä pennut jälkeen.
Niiden selviytyminen riippuu emon oveluudesta.
Guanako, laaman muinainen esi-isä,
on sen pääsaalis.
Sulautuminen ympäristöön antaa parhaan mahdollisuuden.
Neljä viidestä jahdista päättyy epäonnistumiseen.
Etsiessään toista mahdollisuutta ruokkia pennut -
se pitää perheen liikkeellä.
Muutkin puumat etsivät ruokaa.
Myös nuorempi yksinäinen naaras -
on metsästämässä.
Korkealta yläilmoista -
se huomaa lauman.
Järvi hankaloittaa niiden pakoa.
Jotta se voisi kaataa kolme kertaa isomman saaliin,
kaiken on mentävä nappiin.
Hukattu tilaisuus tuottaa vain mustelmia.
Emo ja pennut ovat löytäneet guanakon jäänteet lammen reunalta.
Nälkäinen perhe syö, mitä voi.
Se, että saalis on jo tapettu ja haudattu, tarkoittaa yhtä asiaa.
Tämä ruoka kuuluu jollekin muulle.
Yksinäiselle naaraalle.
Pennut jännittävät tulijaa.
Emo on rauhallinen.
Tämä on sen tytär viime vuoden pentueesta.
Yksinäinen naaras palauttaa ruoan itselleen.
Se on pentujen isosisko, mutta se ei halua jakaa saalistaan.
Sen märän pikkuveljen on odotettava vuoroaan.
Muitakin saapuu.
Ne otetaan juhliin mukaan.
Viime aikoihin asti puumien uskottiin olevan yksinäisiä olentoja.
Leijonat ja gepardit olivat ainoat sosiaaliset isot kissat.
Vahvojen sosiaalisten siteiden löytäminen muuttaa tieteilijöiden ajatuksia puumista.
Tämän turvapaikan luominen on suojellut kissoja karjatilallisilta,
jotka pelkäävät karjansa puolesta.
Se on myös johtanut avaruuden ja saaliin lisääntymiseen.
Kilpailijoiden välinen konflikti on siis vähäisempää.
Tässä puistossa puumia elää tiiviimmin kuin missään muualla.
Näiden majesteettisten eläinten määrä on hitaasti kasvamassa -
eteläisessä Chilessä.
Vajaan 500 kilometrin päässä pohjoisessa -
on Patagonian kansallispuisto.
Yksi alueen uusimmista puistoista saattaa näyttää erämaalta,
mutta hetki sitten sitä käytettiin lampaiden laitumena.
Puumia ja guanakoja vainottiin.
Nyt karja on siirretty, villieläimiä suojeltu,
ja maa palautuu tasapainoon.
Puumien määrä on yhä alhainen,
joten guanakot valtaavat puiston.
Tämä uros haluaa täyttää roolinsa.
Se on matkannut tänne hyvän laidunalueen toivossa.
Ja tietenkin naaraiden.
Naaraslauma -
hyvällä laidunmaalla.
Mutta sitä hallitsee jo suuri uros.
Lauma ei ole tarpeeksi suuri -
niille molemmille.
Hallitseva uros osoittaa, kuka on pomo.
Se iskee heikkoon kohtaan.
Poikamies ajetaan kauas laumasta,
kunnes se älyää vihjeen.
Voittaja palaa naaraiden luokse -
ja löytää -
toisen tunkeilijan.
Hallitsevan uroksen ollessa kiireinen -
poikamies livahtaa takaisin.
Ja tarttuu tilaisuuteen -
löytäessään kumppanin.
Kansallispuistojen perustamisen myötä maatalouden aidat purettiin,
jolloin guanakot voivat liikkua vapaammin -
vahvistaen geenipooleja.
Lähes vuoden raskauden jälkeen -
emo synnyttää.
Poikasen on päästävä jaloilleen mahdollisimman nopeasti.
Vain kahdessa viikossa -
tuhannet guanakon poikaset ottavat täällä ensiaskeliaan.
Naaraat synnyttävät samoihin aikoihin -
hyötyäkseen lauman tuomasta turvasta.
Koskaan ei tiedä, kuka tarkkailee.
Guanakolaumojen laajetessa -
puumapopulaatiotkin kasvavat,
ja luonto toipuu.
Maailmanlaajuisesti monet kansallispuistot ovat -
eristyksissä suojelluissa erämaissa.
Kukoistaakseen -
eläimet tarvitsevat sekä suojelua että turvallisen keinon -
kulkea vapaasti ruoan, reviirin ja kumppanin haussa.
Chile on vuodesta 2017 yhdistänyt luonnonalueita -
yhdistäen kansallispuistoja reservaatteja ja meripuistoja -
luodakseen suojeluverkoston -
yhdistäen yli 12 miljoonaa hehtaaria Chilen Patagoniaa.
Verkoston keskellä on Cerro Castillon kansallispuisto,
jossa asuu kerran vaarantunut olento, joka on palaamassa alueelle.
Andienkondori.
Kondorit ovat haaskansyöjiä.
Ne syövät kuolleita eläimiä,
mikä on tärkeää jätteen siivoamisessa ja tautien ehkäisyssä.
Aiemmin niitä ovat metsästäneet ja myrkyttäneet maanomistajat -
suojellessaan karjaansa.
Mutta nyt näiden upeiden lintujen populaatio on toipumassa.
Ne pesivät näissä metsäisissä kallioissa.
Ne matkaavat päivittäin satoja kilometrejä ruoan toivossa -
jättäen jälkeensä -
haavoittuvat poikasensa.
Se on melkein aikuisen kokoinen,
mutta se on vasta yhdeksän kuukautta vanha.
Kondorit ovat maailman suurimpia lintuja.
Siipiväli voi olla yli kolme metriä.
Toistaiseksi -
se vasta opettelee siipien käyttöä.
Se rohkaistuu.
Ensimmäinen lento täältä olisi todella vaarallinen.
Paras palata turvaan.
Jos voi.
Sen vanhemmat palaavat.
Ja on vihdoin aamiaisen aika.
Ne kasvattavat vain yhden poikasen, jotta sen mahdollisuudet parantuisivat.
Jotta ponnistelut kannattaisivat, sen on lähdettävä lentoon.
Ehkä sille täytyy näyttää mallia.
On aika -
lentää ensimmäistä kertaa.
Onhan se alku.
Parempi.
Painaville linnuille pelkkä räpyttely ei riitä.
Pysyäkseen korkealla ja matkustaakseen pitkiä matkoja -
sen opittava käyttämään tuulta.
Sen vanhemmat johdattavat sen ilmavirtoihin.
Poikanen elää niiden kanssa jopa kaksi vuotta.
Siihen saakka se venyttelee siipiään -
kasvaen vahvemmaksi, kunnes jaksaa lentää Andeilla.
965 kilometriä pohjoiseen ja maisema alkaa muuttua.
Täällä sitä hallitsevat tulivuoret.
Laavavirrat luovat arpia maahan -
alkumetsien välissä.
Aivan pohjoisreunalla on Conguillíon kansallispuisto,
joka on viimeisiä araukaurian linnakkeita.
Ne kasvavat yli 45 metrin korkeuteen -
ja ne olivat muinoin tuttu näky koko Patagoniassa.
Ne kaadettiin viljelymaan tieltä -
ja nyt niitä on vain pienissä taskuissa muinaisissa metsissä.
Niiden varjoissa kasvaa herkät pyökkimetsät,
joissa asuu ainutlaatuisia eläimiä.
Pudu,
maailman pienin peura.
Vasa mahtuisi kämmenelle.
Ja Amerikan pienin villikissa.
Yökissa ei ole edes kotikissan kokoinen.
Näiden pienoisnisäkkäiden lisäksi -
tämä valdivialainen metsä -
tarjoaa kodin erikoiselle hyönteisellekin.
Chiasognathus grantiille.
Uroksilla on uskomattomat sarvimaiset leuat.
Tämä on haistanut naaraan.
Mutta se on 30 metrin korkeudessa pyökkipuun lehvästössä.
Urokselle se on sama kuin kiipeäminen Eiffeliin.
Kahdesti.
Naaraan viettelevä tuoksu houkuttelee useita uroksia.
Kilpailu käynnistyy.
Lopulta se pääsee lehvästöön ennen kilpailijoita.
Naaras on jo näköpiirissä.
Mutta uroksella on haastaja.
Ne arvioivat tosiaan.
Valtavista aseista on nyt hyötyä.
Yksi kaikkien aikojen suurimmista aseista kehoon nähden.
Ne kehittyivät tarttumaan -
ja nostamaan.
Vastustaja iskee ensin.
Mutta tilanne muuttuu.
Uros saa yliotteen.
Viimein mitään ei ole sen ja sen kumppanin välillä.
Hämärän laskeutuessa -
muistamme paikkamme maailmankaikkeudessa.
Hallitsemalla valosaastetta -
taivaalliset näkymät ovat Maan pimeimpiä.
Kirkkaana yönä näkee aurinkokunnan planeetat,
Linnunradan tähdet -
ja naapurigalaksien hohteen.
Jopa paljain silmin.
Pimeyden suojissa -
eräs yöllinen metsän asukki auttaa kotiaan palautumaan.
Uuden kamerateknologian avulla paljastamme sen yölliset puuhat.
Chilenpussirotta.
Tai "vuoren pieni apina".
Mutta se ei ole apina, vaan pussieläin.
Vaikka se on pieni,
nämä puut ovat riippuvaisia siitä.
Se syö koko ruumiinpainonsa verran joka yö.
Elinaikanaan se auttaa levittämään ainakin 20 eri kasvilajia -
syömällä hedelmiä -
ja pudottamalla siemeniä uusiin paikkoihin.
Aamun koittaessa -
se palaa pesäänsä nukkumaan.
Eikä se ole yksin.
Yhteiset pesät voivat sisältää kymmenenkin pussirottaa yhdessä kasassa.
"Vuoren pienten apinoiden" avulla -
on mahdollista, että valdivialainen metsä -
ulottuu jälleen Andeilta -
Tyynellemerelle.
Chilessä on yli 6 400 kilometriä Tyynenmeren rannikkoa.
Viime jääkaudella -
jäätiköt laskeutuivat vuorenhuipulta mereen.
Niiden liikkuessa -
ne synnyttivät Patagoniaan syviä rannikkovuonoja.
Muutamia jäisiä jättiläisiä on yhä.
Tämä on San Rafaelin jäätikkö.
Joka kevät eteerinen laulu kaikuu näiden vuonojen ympärillä.
Se on urosmerileopardin aavemainen kutsu.
Se on tullut hyödyntämään jäävuoria parittelussa -
ja laulaa päivin öin houkutellen kumppania.
Se yhdistelee taidokkaasti eri nuotteja ja korkeuksia.
Sen ohjelmiston elementit kaikuvat kauas.
Naaras -
yhtyy uroksen lauluun.
Lyhyen lisääntymiskauden aikana -
merileopardit laulavat läpi yön.
Naaras on väsynyt yön kosiskelusta ja lepää jäällä.
Serenadi on houkutteleva.
Naaras lähestyy.
Löytääkseen -
nukkuvan -
kosijan.
Tieteilijät uskovat, että lisääntymiskaudella -
merileopardien hormonit hyrräävät niin,
että ne laulavat unissaankin,
Kun aurinko alkaa laskea,
uros herää viimein.
Ne vetäytyvät jään alle aloittaakseen kosiskeludueton.
Vaikka lähes puolet Chilen Patagonian maasta on suojeltu,
vain alle viidesosa rannikkovesistä on.
110 kilometrin päästä Chilen eteläkärjestä -
sijaitsee Diego Ramírezin subantarktiset saaret,
joka on yksi harvoista Patagonian suojelluista merialueista.
Kolme valtamerta törmää rannikolle.
Lännessä Tyynimeri,
idässä Atlantti -
ja etelässä brutaali Eteläinen jäämeri.
Huolimatta siitä, että sitä ympäröivät maailman petollisimmat meret,
tämä paikka on täynnä elämää.
Saarilla on turvapaikka yli kahdelle miljoonalle pesivälle merilinnulle.
Albatrossien yhdyskunnat kaivavat jokia paksun ruohon läpi.
Se on yksi maailman harvoista kasvavista albatrossiyhdyskunnista,
koska niillä ei ole saalistajia, eikä puistossa saa kalastaa.
Kaikilla eläimillä ei ole mahdollista saapua ilmateitse.
Kalliotöyhtöpingviinitkin pesivät täällä.
Pingviinivanhempien on matkattava vuorotellen satoja kilometrejä -
etsiessään ruokaa poikasille.
Ne voivat olla poissa kolme päivää kerrallaan.
Mutta vaarallisin osa matkaa -
on paluu.
Ne iskeytyvät rantakivikkoon.
Meri on niiden murheista pienin.
Patagonianmerileijonat päivystävät alueella.
Jokaisesta kalastusryhmästä -
joku ei palaa.
Emo uhmaa vaaroja -
palatakseen perheensä luokse.
Mutta merileijonat uivat kolme kertaa nopeammin.
Sen paras mahdollisuus selviytyä -
on päästä pois vedestä.
Viimein turvassa.
Tai ehkä ei.
Juuri ja juuri.
Nyt on kiivettävä takaisin pesään.
Pikkuisen ruokkimiseksi -
jokaisen pingviinin on vaarannettava henkensä.
Matkoja tulee tehdä vielä puoli vuotta,
kunnes poikanen on itse valmis matkaan.
Meripuisto suojelee nyt yli 14 miljoonaa hehtaaria merta -
ja se jatkaa Patagonian suojelualuetta -
Etelämantereen suojeltuja meriä kohti.
Tämä puistoverkosto suojelee nyt yli 200 lintu- ja nisäkäslajia -
hämmästyttävän erilaisissa ympäristöissä.
Se auttaa tuomaan eläimet takaisin sukupuuton partaalta.
Mutta se ei hyödytä vain villieläimiä.
Ekomatkailun odotetaan tuovan satoja miljoonia dollareita -
paikalliseen talouteen 10 vuoden aikana.
Sillä on suuri vaikutus -
planeettamme jokaiseen eliöön.
Ilmastonmuutoksen torjunnassa -
tämä maa ja kasvillisuus toimivat kuin sieni -
imien hiilidioksidia.
Se onkin Etelä-Amerikan suurimpia hiilinieluja.
Luonto palaa, kun sille antaa mahdollisuuden.
Luonto ja eläimet voivat toipua, ja tasapaino palautua.
Chilen Patagonia on inspiroiva esimerkki siitä,
mitä voimme saavuttaa, jos toimimme luonnon rinnalla -
ja uskomme kansallispuistojemme arvoon.
Tekstitys: Minea Laakkonen