EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Hanauma Bay er et af min yndlingssteder i verden.
Jeg voksede op i Hawaii. Det var min baghave.
Jeg blev først naturelsker her.
Da jeg voksede op, var naturområder og hverdagssteder det samme,
en vigtig del af vores liv.
Jeg vil sikre mig, at verdens naturområder er der
til mine børn og børnebørn.
Hjælp mig med at fejre Jordens bedste nationalparker og natur
på en rejse gennem vidunderne i vores fælles arv.
EN VERDEN AF MIRAKLER
Min mor sagde, at da hun var gravid, kom hun herned og lyttede til havet
og så på bølgerne, der skyllede over koralrevene.
Hun spøgte med, at det gjorde mig så rolig.
Jeg tilbragte meget tid her, før jeg kom til verden.
Da jeg var seks, blev Hanauma Bay et af et stigende antal
beskyttede naturområder.
Det begyndte som et ønske om at sikre naturen, så folk kan nyde den
og er blevet en bevægelse på verdensplan
for at bevare de områder til de næste generationer.
Der kan vi slippe væk fra dagligdagens byrder,
og de er en inspiration for vores børn.
De er et fristed for truede dyrearter
og et arnested for forskning.
De nærer ikke blot en vifte af liv på Jorden,
de regulerer klimaet,
renser luften
og filtrerer vandet.
Da menneskeheden begyndte at beskytte de naturområder,
vidste vi ikke, hvor vigtige de ville blive.
Nu er de nogle af de sidste tilholdssteder for natur og dyreliv.
Nogle er så fjerne,
at vi først nu begynder at afsløre deres hemmeligheder.
Se på Loango Nationalpark i Gabon på Afrikas vestkyst.
Det er et fristed for dyr i tropisk skov.
Men mange af dyrene her er alle tiltrukket af det samme sted.
Stranden.
Et af de sidste steder, hvor den store Congo regnskov
møder Atlanterhavet.
Bøfler æder græs
med havsalt på.
Et mineral, der er svært at finde i regnskoven.
Et penselsvin…
…med hang til friske fisk og skaldyr.
Afrikanske skovelefanter kommer til stranden og omgås med havets kæmper.
Som denne læderskildpadde på et tons.
Og der er et væsen her,
der har fundet ud af, hvordan man får mest ud af bekvemmelighederne.
Om dagen bliver flodheste i ferskvandslaguner.
I læ fra solen.
Om aftenen
bevæger de sig mod land til deres yndlingssteder at æde.
Men ikke ham her.
Han vil noget andet.
Han styrer lige ud mod brændingen.
Hans tre tons-tunge krop føles letter i saltvand.
Bølgerne vasker parasitter væk
og lindrer dagens rifter og knubs.
Intet andet sted ser man en flodhest
i Atlanterhavet.
Men han kom ikke kun for at svømme.
Han vil ud på bølgerne.
Han rider nordpå på bølgen,
op ad kysten.
Til han når sit yndlingssted til middag.
Nu er han blevet sulten og græsser hele natten lang.
Når solen går ned langs kystlinjen, følger andre flodheste trop.
De forlader lagunerne for at svømme.
De surfende flodheste fra Loago.
Det er et bevis på, at naturen fortsat kan overraske os,
hvis vi giver den plads til at trives.
Naturens tilflugtssteder
ligger tit i områder, der er svære at nå.
Det gør nationalparker til vigtige, værdifulde fristeder
for ikoniske dyr,
såvel som for sjældne og usædvanlige væsner.
På den anden side af Afrika på øen Madagaskar,
ligger den fjerne Tsingy de Bemaraha Nationalpark.
Denne ufremkommelige stenfæstning
har været hjem for en art, der ikke findes andre steder på Jorden.
En jordleguan,
opdaget for nyligt og aldrig filmet før.
De lange fingre og klør hjælper ham med at få fat i klippen.
Skoven omkring tinderne huser sjældne dyr,
som kun findes i Tsingy.
Heriblandt en af parkens mest flygtige beboere.
Von der Deckens sifaka.
Mange af de truede lemurer bor her i parken.
Som mange andre primater opholder de sig mest i sikkerhed i træet.
Denne lille gruppe har et nyt ansvar.
Han er kun otte uger, men han kommer snart på en styrkeprøve.
Så mor opmuntrer ham meget.
Hun styrker hans selvtillid til at gå ud
og udforske sin nye verden.
At klatre og springe
er den bedste træning til livet i parken.
Med tiden kan han springe ti meter i et spring.
Indtil da tager han små skridt.
Han lader sig ikke slå ud af varmen,
men andre sparer på kræfterne
ved at hvile sig i skyggen.
Det er midt tørketiden.
Sikafaer forlader sig mest på blade for at få føde.
Men ressourcerne i deres skov er ved at løbe ud.
Den eneste friske føde ligger i små fristeder
spredt ud mellem tinderne.
Hunnerne beslutter, at det er tid til at slå til.
En labyrint af ujævne, knivskarpe spir
står mellem dem og overlevelse.
Under er der gabende grøfter.
Baby skal bruge al sin styrke på at holde fast i mor.
Med hans vægt skal hver eneste bevægelse gøres med stor præcision.
Et enkelt fejltrin kan være fatalt.
Det er en labyrint,
men de kender en hemmelig rute.
Han lærer det også en dag,
men lige nu skal han bare holde godt fast.
Dygtige jægere patruljerer den udsatte klippe.
De bør ikke blive her længere.
Mor tager et sidste ryk.
Hun er tættere på målet…
…indtil de endelig…
…når et tilflugtssted, gemt mellem klipperne…
…fuld af saftige blade.
En episk og udmattende rejse.
En han gentager mange gange
i de følgende år.
Jo mere øde en nationalpark ligger,
jo mere usædvanlige er dyrene der,
og desto mere fantastisk er deres adfærd.
Derfor er øer særligt vigtige at beskytte.
Som denne her i Sydjapan.
Her er Yakushima Nationalpark og en gammel skov.
Mos dækker jorden.
Figen- og banyantræer
fletter rødder gennem landskabet.
Gigantiske japanske cedertræer,
nogle er over 1.000 år gamle, tårner op ovenover.
Isolation har præget de dyr, der bor her.
Mange, der bor på øer, er mindre end deres fætre på fastlandet.
Dette sikahjort er kun en meter høj.
Kosten, som består af døde blade, er mættende,
men ikke så velsmagende.
Og de tilfredsstiller ikke hans søde tand.
Hvis bare han kunne nå frugterne og bærrene højt oppe.
Men der er nedfaldsfrugt i Yakushima,
hvis du ved, hvor du finder dem.
Japanske makakaber.
Her er flokken, han håbede at finde.
Nu skal han bare være tålmodig.
Makakaberne er nøglen
til skovens sødeste frugt.
Man siger, tålmodighed er en dyd.
Alle hjortene ved, at de aber
ikke spiser pænt.
Føden, de taber, er pakket med sukker.
Men der er ikke meget af den.
Hjortene får det meste ud af det, mens de kan.
Men en distraheret kronhjort bliver et perfekt legetøj.
Det viser sig, at man ikke får gratis frokost.
Til gengæld for føden
bliver hjorten brugt til en lysttur.
Det er godt at holde allierede nær.
Men det her er afgjort sidste stop.
Nationalparkerne gør meget mere end at give dyreliv føde og et fristed.
Og vi lærer stadig de sande fordele ved at beskytte naturen.
I 1872
blev Yellowstone i den vestlige del af USA den første nationalpark i verden.
Otte millioner hektar med natur i Rocky Mountains.
Geologisk aktiv
og fantastisk.
Den huser den største koncentration af dyreliv
i det kontinentale USA.
En af Amerikas bedste idéer,
etableret til folkets gavn og fornøjelse.
Og det blev populært og startede en global bevægelse.
Nu er 15 % af landjorden og næsten 8 % af havene beskyttede.
Det meste er sket i min levetid.
Vi har forstået den sande værdi af disse sidste naturområder,
og at det, der sker i parkerne, påvirker os alle.
Tag nu regnskove.
De huser over halvdelen af liv på landjorden.
Hvis du ikke ved, hvorfor biodiversitet er vigtig at beskytte,
så tænk over det her: En fjerdedel af al medicin
stammer fra regnskovene.
Vi opdager stadig medicinsk fremgang,
der er gemt for øjnene af os.
I Costa Ricas Manuel Antonio Nationalpark kan selv bekendte ansigter overraske os.
Et trefingret dovendyr nyder solen.
Med den sløveste forbrænding af alle pattedyr
kan han ikke spilde kræfter.
Men han er sulten.
Heldigvis skal han ikke gå langt.
Når det kan tage en måned at fordøje ét blad,
kan man lige så godt lede efter det helt rigtige.
Ligesom alle dovendyr har han svært ved at se.
Han snuser efter de bedste blade.
Han går forbi de gamle.
Til han finder perfektion.
Men middagen må vente.
Regnen afkøler ham.
I modsætning til aberne
kan han ikke få varmen ved at bevæge sig.
Men regnskoven har den ideelle solstol,
hvorfra han kan lave et smart trick.
Han skifter farve og bliver klar grøn.
Det er alger, som kun er fundet på dovendyr,
som giver ham en unik farve.
Og det er ikke alt.
Der lever et helt mikrokongerige i hans pels.
Mindst 80 arter hører hjemme her…
…heriblandt møl,
der tilbringer deres voksenliv på den milde vært.
Hans perfekte blanding af tyk, fugtig pels, opvarmet af solen
sikrer, at den lille verden i hans pels trives.
Derfor mener forskere, at dette dovendyr
nu kan være nyttigt for os alle.
Han er som en lille farmaceutisk fabrik.
Svamp i pelsen producerer kemikalier,
der potentielt kan bekæmpe kræft, malaria og antibiotika-resistente bakterier.
Hvis vi kan beskytte ham og regnskoven,
kan det trætte dovendyr måske redde os alle.
For at sikre parkerne og indbyggerne
skal vi også beskytte jorden og vandet uden for deres grænser.
For al beskyttet natur, uanset hvor fjernt det er,
er forbundet med verden udenfor…
…gennem bevægelse af vind,
vand
og dyreliv.
Over Australiens nordkyst
flokkes over en kvart million skader…
…og er på vej til Kakadu Nationalpark.
Et landslab domineret af vådområder, floder og søer,
hvor skiftende vande påvirker alles skæbne.
I tørtiden guffer gæssene vandkastanjer i sig,
som findes i grundt vand.
Men ét dyrs lykke, kan være en fare for et andet.
Saltvandskrokodiller,
verdens største krybdyr.
Tørtiden er farlig for disse rovdyr.
En han på 4,5 meter prøver at komme ud i dybere vand
og skal krydse en rivals område.
Men det er risikoen værd.
De, der ikke flytter sig i tide, kan blive begravet
i det udtørrede mudder.
Men han når ud til flodsystemet, der forbinder Kakadu med havet.
Nu er der mere fart over missionen.
Han lader sit normale bytte være.
Der er bedre valg, hvor han skal hen.
Cahills Crossing,
en vej, der kun oversvømmer, ved årets højeste tidevand.
Han har timet det perfekt.
Når floden stiger, må multer, der er på vej væk fra havet,
tage den eneste chance for at krydse
og fortsætte turen mod strømmen til deres yngleplads.
Og krokodillerne ved det.
Det gør det til den nok største samling af saltvandskrokodiller på Jorden.
Men vandet er så grumset, at han ikke kan se fisk.
Så han strækker lemmerne ud
og peger med fingrene.
Han skæl er fulde af tryksensorer.
Når han strækker sig ud, kan han bedre mærke byttets bevægelser.
De er drevet af instinkt, og multer vender ikke om.
Disse gamle rovdyr har det kraftigste bid i dyreriget.
Så en time efter højvande…
…er det forbi.
Han vender tilbage til livet alene,
begunstiget af parkens beskyttelse
og den overflod, der kommer fra havene uden for Kakadu.
Australiens Great barrier Reef.
To tusind fire hundrede kilometer med rev, atoller og øer.
Verdens største koralrevsystem.
Det meste er beskyttet som en havpark.
Under overfladen
er der en eksplosion af liv og mangfoldighed.
Det er en travl storby under vandet.
Koraller repræsenterer kun 1 % af havet,
men de nærer næsten en fjerdedel af alle havets dyr.
Great Barrier Reef er så utroligt,
at selv de mindste steder spiller en stor rolle.
Raine Island er kun 800 meter lang
og er et lille stykke sand i et enormt hav.
Parken er en livline for 90 %
af egnens truede grønne havskildpadder.
Hver sommer drager tusinder af dem tværs over Stillehavet
for at nå denne lillebitte ø.
Det er verdens største redeplads for grønne havskildpadder.
Op til en million æg lægges i sandet her hver årstid…
…som de har gjort i tusinder af år.
Men verden forandrer sig hurtigt.
Nu har klimaforandringernes eskalerede fart en ødelæggende effekt.
De nyudklækkede ungers køn afgøres af temperaturen i reden.
Det varmere sand betyder, at op til 99 % af æg, der udklækkes her,
er hunner.
Og der er mere.
Når Jorden opvarmes, og vandet stiger,
kan redepladser blive oversvømmet og drukne æggene.
Meget af stranden ligger lige over havoverfladen,
så Raine Island er i alvorlig fare.
Man siger, at vi er den første generation der mærker følgerne af global opvarmning.
Og den sidste, der kan gøre noget ved det.
Vores parker er, ligesom resten af Jorden,
truet af ekstreme vejrforhold,
stigende forurening
og tab af biodiversitet og levesteder.
Noget af det skyldes de valg, vi alle træffer i hverdagen.
Vi sætter vores velvære på spil…
…også for de næste generationer.
Men vi er ikke magtesløse.
Vi kan vende det.
Hvis vi gør noget nu.
I nogle beskyttede områder har vi allerede gjort det.
Midt i Afrika ligger Rwandas vulkanpark.
Efter folkemord splittede landet ad,
genopbyggede den lille nation det.
Og mens Rwanda helede,
prioriterede de bevaring.
Den rige vulkanske jord dyrkes helt op til en gemt stenmur.
På den anden side
bor en af de sidste to befolkninger af truede bjerggorillaer.
Familien udnytter bambussen bedst muligt.
Der er ni hunner i denne flok, heriblandt denne mor med sin nyfødte unge,
den yngste gorilla i hele parken.
Hun er kun tre uger og kan knap nok løfte hovedet.
Om nogle måneder får hun et navn
af Rwandas regering i en ceremoni,
hvor de fejrer ankomsten af alle nye gorillaer.
Hun og hendes søskende er en del af et babyboom,
hvor antallet af gorillaer er fordoblet.
Mens faderen, Mirambo,
får sig en lille lur,
holder hans søn på tre godt øje med familien.
Han vil vist imponere far…
…og han har alle evnerne til at blive leder.
Men han skal oplæres.
Volcanoes Nationalpark er et paradis for gorillaer, men det var den ikke altid.
For blot 40 år siden var krybskytteri og levested-ødelæggelse udbredt.
Men tiltag for at beskytte gorillaerne betyder,
at Mirambo og familien nu er i sikkerhed.
Selv når de forlader fristedet i skoven.
De krydser muren i parken forsigtigt.
Andre forlader også parken for at finde lækkerier.
Sjældne gyldne marekatte, der kun bor i disse bjerge,
kommer for tage kartofler.
Men dyreliv kommer ikke til skade,
og bønderne mister ikke noget.
De får penge for føden,
og overskuddet fra dyrelivsturisme bliver investeret i lokalsamfund.
Det gør, at folk kan leve bæredygtigt med naturen.
Der er planer om at udvide parken.
De vil sikre, at når Paradiso hersker her,
er hans og hans arts fremtid sikret.
Aktiv bevaring er årsagen til beskyttelse
af så mange af verdens nationalparker og indbyggerne.
I Yellowstone inkluderer det arter, der er afgørende for et lands identitet.
For lidt over 100 år siden
var amerikanske bisoner nær udryddet.
I dag i skovens ly
er her en bison, født for få minutter siden.
Snart er hun stærk nok til at udforske sin verden
og møde legekammerater.
Cirka 5.000 bisoner færdes nu i Yellowstone,
som er et trækplaster for millioner af gæster,
der besøger parken hvert år.
Følelsen, når man ser en bison for første gang,
glemmer jeg aldrig.
Det er her, jeg som barn
for første gang begyndte virkelig at værdsætte min plads i naturen.
At jeg var en del af noget meget større end mig selv.
Gid alle have chancen for at besøge en nationalpark.
For at opleve glæden og skønheden ved naturen.
For at forstå at vi alle er en del ar denne dyrebare verden.
Hvert åndedrag, vi tager.
Hvert glas vand, vi drikker.
Mange af de medicinske og videnskabelige opdagelser, vi gør.
Uberørt natur er forbundet med vores liv på så mange måder.
Det er op til os at beskytte den,
pleje den
og give denne uberørte natur videre til den næste generation.
Kom med, når vi udforsker undere og hemmeligheder
i nogle af de mest utrolige nationalparker på Jorden.
Tekster af: Pernille G. Levine