DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Zátoka Hanauma je jedno z mých nejoblíbenějších míst na světě.
Vyrostl jsem na Havaji. Tohle byl můj prostor na hraní.
Tady začala má láska ke světu přírody.
Za mého dětství byla divočina i každodenní životní prostor
jedno a totéž,
nezbytná součást našich životů.
Chci zajistit, aby nedotčená příroda zůstala zachována
pro mé děti i vnoučata.
Pojďme spolu objevit nejkrásnější národní parky a divočiny naší planety.
Vydejme se cestou zázraků přírody, na něž má lidstvo přirozené právo.
SVĚT ZÁZRAKŮ
Maminka mi vyprávěla, že když byla těhotná,
chodívala si sem sednout, poslouchala oceán
a sledovala vlny šplouchající o korálové útesy.
Žertovala, že to je důvod, proč jsem tak klidný.
Strávil jsem tu spoustu času dřív, než jsem přišel na svět.
Když mi bylo šest, Hanauma se připojila k rostoucímu počtu
chráněných přírodních oblastí.
Obyčejná touha chránit tato divoká místa pro potěchu lidstva
se proměnila v celosvětové hnutí
usilující o zachování těchto území pro budoucí generace.
Jsou místem útěku před tíhou všedního života
a inspirací pro naše děti.
Jsou útočištěm ohrožených druhů
a živnou půdou pro vědecký výzkum.
Nejenže živí ohromnou škálu života na zemi,
ale regulují naše podnebí,
čistí náš vzduch
a očišťují naše vody.
Když lidstvo začalo tato nedotčená místa chránit,
netušili jsme, jak důležitá jednou budou.
Dnes jsou to mnohdy poslední bašty
nedotčené přírody na zemi.
Některá místa jsou tak odlehlá,
že teprve začínáme odhalovat jejich tajemství.
Například Národní park Loango v Gabonu na západním pobřeží Afriky.
Je to útočiště živočichů tropického pralesa.
Mnoho zdejších tvorů přitahuje jedno konkrétní místo.
Pláž.
Jedno z posledních míst, kde se rozsáhlý konžský deštný prales
potkává s Atlantickým oceánem.
Buvoli spásají vegetaci
pokrytou mořskou solí,
minerálem, který se v deštném pralese těžko hledá.
Štětkoun africký
má náramnou chuť na čerstvé mořské plody.
Sloni pralesní přicházejí na pláž a navazují kontakt s mořskými obry.
Jako je tunu vážící kožatka obrovská.
A je tu jeden živočich,
který přišel na to, jak bezezbytku využít všech pobřežních vymožeností.
Během dne se hroši drží ve sladkovodních lagunách.
Skrývají se před sluncem.
Když se blíží večer,
obvykle se vydávají na oblíbené pastviny ve vnitrozemí.
Ne však tenhle chlapík.
Ten má jiné nápady.
Vydává se přímo do příboje!
Jeho třítunový trup se ve slané vodě cítí lehčí.
Vlny mu z těla odplaví parazity
a ošetří mu šrámy a rány získané během dne.
Nikde jinde neuvidíte hrocha
koupat se v Atlantiku.
Ale nepřišel se jen vykoupat v moři.
Chce chytat vlny!
Ujíždí na vlnách k severu,
podél pobřeží.
Dokud nedosáhne místa, kde nejraději večeří.
Poté, co mu pořádně vyhládlo, se tu bude celou noc pást.
Slunce zapadá podél celého pobřeží a ostatní hroši následují jeho příklad.
Opouštějí své laguny a vyrážejí do vln.
Surfující hroši z Loanga.
To jen dokazuje,
že nás svět přírody může nadále překvapovat,
pokud mu dáme prostor pro rozkvět.
Zbývající bašty přírody
jsou často v těžko dostupných oblastech.
To z národních parků činí důležitá a cenná útočiště
ikonických zvířat
i vzácných a výjimečných živočichů.
Na opačné straně Afriky, na ostrově Madagaskar,
se nachází odlehlý Národní park Tsingy de Bemaraha.
Tato nepřístupná skalní pevnost
umožnila vývoj živočišného druhu, který jinde na zemi nenajdeme.
Skalní leguán
byl objeven teprve nedávno a nikdy nebyl nafilmován.
Dlouhé prsty a drápy mu umožňují držet se kolmé skalní stěny.
Les v okolí skal je útočištěm vzácných živočichů,
kteří žijí pouze v Tsingy.
Patří k nim i tento nepolapitelný obyvatel parku.
Sifaka Deckenův.
Mnoho těchto ohrožených lemurů považuje park za svůj domov.
Jako většina primátů tráví mnoho času v bezpečí stromů.
Tahle malá skupinka stojí před novým úkolem.
V pouhých osmi týdnech bude jeho síla podrobena zkoušce.
Maminka ho povzbuzuje.
Buduje mu sebevědomí, aby se jí pustil
a vydal se na průzkum světa.
Skoky a šplh
jsou ten nejlepší trénink pro život v parku.
Časem překoná jediným skokem devět metrů.
Prozatím dělá jen dětské krůčky.
Jeho možná úmorné vedro neodrazuje,
ale ostatní šetří energii
a odpočívají ve stínu.
Období sucha vrcholí.
Sifakové se spoléhají především na listí, jež jim slouží jako jídlo i voda.
Ale zdroje v jejich kousku lesa ubývají.
Jediná čerstvá potrava leží v malých stinných svatyních
roztroušených mezi vrcholky.
Samice rozhodnou, že je čas se přesunout.
Od přežití je dělí labyrint špičatých,
jako břitva ostrých škrapů.
Dole pod nimi zejí propasti.
Mládě se musí vší silou přidržovat mámy.
Kvůli jeho váze navíc vyžaduje každý matčin pohyb naprostou přesnost.
Jediný chybný krok by mohl být fatální.
Je to labyrint,
ale znají tajnou cestu.
Jednou se ji naučí i mládě.
Prozatím stačí, aby se drželo
velmi pevně.
Nad obnaženými skalami hlídkují zkušení lovci.
Neměli by se tu proto déle zdržovat.
Máma se odhodlá k poslednímu tahu.
Bezpečí se blíží.
Konečně.
Dosáhli útočiště skrytého mezi skalami
plného šťavnatých listů.
Hrdinská a vyčerpávající cesta.
V následujících letech si ji zopakuje
ještě mnohokrát.
Čím víc je národní park izolovaný,
tím neobvyklejší jsou tamní živočichové
a tím neuvěřitelnější je jejich chování.
Proto je mimořádně důležité chránit ostrovy.
Jako tento v jižním Japonsku.
Je domovem Národního parku Jakušima a jeho pralesa.
Zemi pokrývá koberec z mechu.
Fíky a banánovníky
proplétají své kořeny krajinou.
Obří japonské cedry,
některé přes tisíc let staré, se tyčí do mimořádných výšek.
Místní živočichy formovala izolace ostrova.
Spousta z nich je menšího vzrůstu než jejich vnitrozemští příbuzní.
Tento jelen sika je sotva metr vysoký.
Mrtvé listy, jimiž se živí, ho sice zaplní,
ale nejsou nejchutnější.
A rozhodně neuspokojí jeho chuť na sladké.
Kdyby tak dosáhl na ovoce a bobule, které má vysoko nad hlavou.
Ale na Jakušimě se najde i padané ovoce.
Stačí vědět kde.
Makakové červenolící.
Na tuhle tlupu chtěl jelen narazit.
Teď musí být trpělivý.
Makakové jsou klíčem k nejsladší potravě v lese.
Říká se, že kdo si počká, ten se dočká.
Jeleni vědí, že tyto opice při jídle
nadělají nepořádek.
Jídlo, které jim upadne, je samý cukr.
Ale jídla není nadbytek.
Jeleni se snaží hostiny využít, dokud to jde.
Z vyrušeného jelena se stává dokonalá hračka.
Ukazuje se, že žádný oběd není zadarmo.
Oplátkou za snědenou porci
musí jelen opici povozit.
Je dobré mít spojence na své straně.
Ale tohle je rozhodně konečná stanice.
Národní parky mají větší význam než jen poskytovat divoké zvěři potravu a úkryt.
Opravdové výhody ochrany nedotčených území teprve poznáváme.
V roce 1872
se stal Yellowstone na západě Spojených států
prvním národním parkem na světě.
Tvoří ho 800 000 hektarů divočiny ve Skalistých horách.
Je geologicky aktivní
a velkolepý.
Je domovem největší koncentrace divoké zvěře
na území Spojených států amerických.
Jeden z nejlepších amerických nápadů.
Zřízen pro radost a blaho lidstva.
Nápad se ujal a rozpoutal celosvětové hnutí.
Dnes je chráněno 15 % pevniny
a téměř 8 % našich oceánů.
Většina za mého života.
Pochopili jsme, jaká je skutečná hodnota těchto posledních míst divoké přírody.
To, co se odehrává v parcích, ovlivňuje život nás všech.
Například deštné pralesy.
Jsou domovem více než poloviny veškerého života na zemi.
Pokud nevíte jistě, proč je tak důležité chránit pestrost forem života,
uvědomte si toto. Čtvrtina všech našich léků
má původ v deštném pralese.
Stále objevujeme nové pokroky v medicíně.
Ač skryté, leží nám tu na očích.
V národním parku Manuel Antonio v Kostarice
nás mohou překvapit i důvěrně známé tváře.
Lenochod tříprstý se vyhřívá na slunci.
S nejpomalejším metabolismem mezi savci
nemůže plýtvat energií.
Jenomže má hlad.
Naštěstí nemusí chodit daleko.
Pokud trávíte jediný list celý měsíc,
chcete se poohlédnout po tom pravém.
Jako všichni lenochodi špatně vidí.
A tak nejlepší listy hledá čichem.
Ty staré posílá dál,
dokud nenarazí na prvotřídní kvalitu.
Ale večeře bude muset počkat.
Déšť ho ochladí.
Na rozdíl od opic
se nemůže zahřát rychlým pohybem.
Ale deštný prales mu poskytne ideální opalovací lehátko,
ze kterého se uchýlí k bezva fintě.
Změní barvu na sytě zelenou.
Řasa, která se vyskytuje jen na lenochodech,
dodává jeho srsti jedinečný odstín.
A to není vše.
V jeho kožichu najdeme úplné mikrokrálovství.
Svým domovem ho nazývá až 80 živočišných druhů,
včetně můry zavíječe,
která stráví svůj dospělý život v srsti tohoto něžného hostitele.
Dokonalá směs husté a vlhké kožešiny vyhřívané sluncem
umožňuje, aby se tomu malému světu v jeho srsti dařilo.
Proto se vědci domnívají, že by lenochodi
mohli být prospěšní i nám.
Je jako malá farmaceutická továrna.
Houby v jeho srsti produkují chemikálie,
které mají schopnost bojovat s rakovinou, malárií
a s bakteriemi odolnými proti antibiotikům.
Pokud ochráníme lenochoda a jeho deštný prales,
mohl by tento ospalý savec zachránit i nás.
Abychom ochránili národní parky a jejich obyvatele,
musíme zachovat zdravou půdu a vodu i za jejich hranicemi.
Neboť každý kus divočiny, který chráníme, at je jakkoliv vzdálený,
souvisí s okolním světem.
Skrze pohyb větru,
vody
a divokých zvířat.
Na pobřeží severní Austrálie
se slétlo čtvrtmilionové hejno husovce strakatého.
Zamíří do Národního parku Kakadu.
Krajinu tu tvoří mokřady, řeky a mrtvá ramena zvaná billabongy.
Osud všech závisí na zdejších proměnlivých vodách.
V období sucha se husovci cpou vodními kaštany
obnaženými v bahnitých mělčinách.
Ale štěstí jednoho zvířete může být neštěstím druhého.
Krokodýl mořský,
největší plaz na světě.
Období sucha je pro tyto predátory nebezpečné období.
Pětimetrový samec, který se pokouší dostat do hlubších vod,
musí přetnout cestu rivalovi.
Ale takový hazard mu za to stojí.
Krokodýlům, kteří se nepřesunou včas, hrozí, že je pohřbí vysychající bahno.
On to však do říčního systému, který spojuje Kakadu s mořem, stihne.
Na své výpravě zvyšuje tempo.
Míjí svou obvyklou kořist.
Tam, kam má namířeno, jsou lepší možnosti.
Cahills Crossing.
Cesta přes řeku bývá zaplavena jen za nejvyššího přílivu.
Načasoval si to dokonale.
Voda v řece stoupá a parmice, které sem připlavaly z moře,
mají jedinečnou šanci překonat hráz
a pokračovat proti proudu do svých trdlišť.
A krokodýli to ví.
Je to možná největší setkání krokodýlů mořských na zemi.
Ale voda je tak zvířená, že ryby nejsou vidět.
Proto roztáhne končetiny
a nastraží své prsty.
Na šupinách má čidla citlivá na tlak.
Když se co nejvíc roztáhne, může zachytit pohyb kořisti s větší přesností.
Instinkt parmicím nedovoluje vrátit se zpět.
Tito prastaří predátoři mají v celé zvířecí říši nejsilnější skus.
Pak, pouhou hodinu po přílivu,
je po všem.
Samec se vrací k životu samotáře,
k výhodám života v bezpečí parku
a k hojnosti potravy, která přichází z moří hned za parkem Kakadu.
Velký bariérový útes u Austrálie.
Dva a půl tisíce kilometrů útesů, atolů a ostrovů.
Největší korálový útes na světě.
Většina je chráněna jako mořský park.
Pod hladinou
je exploze života a rozmanitosti.
Jde o čilou podvodní metropoli.
Koráli představují jen 1 % oceánu,
a přesto živí bezmála čtvrtinu podmořského života.
Velký bariérový útes je tak výjimečný,
že i ta nejmenší místečka tu hrají obrovskou roli.
Ostrov Raine je jen 800 metrů dlouhý.
Malý pruh písku v širém oceánu.
Park je životně důležitý
pro 90 % ohrožených karet obrovských.
Každé léto jich tisíce překonávají obrovské vzdálenosti přes Tichý oceán,
aby dorazily na tento ostrůvek,
největší hnízdiště karety obrovské na světě.
Každý rok tu nakladou do písku téměř milion vajec
a dělají to tak už tisíce let.
Náš svět se však rychle mění.
Zrychlující se tempo klimatických změn
má na karety zničující dopad.
Pohlaví vylíhlého mláděte určuje teplota uvnitř hnízda.
Teplejší písek dnes znamená, že skoro 99 % vajec, která se tu vylíhnou,
jsou samičky.
A to není vše.
Kvůli oteplování a rostoucí hladině moří
může hnízda zaplavit voda a vejce se utopí.
Pláže leží jen pár centimetrů nad hladinou moře,
a tak je ostrov Raine vážně ohrožen.
Už bylo řečeno, že jsme první generace,
která pociťuje důsledky globálního oteplování.
A poslední, která s tím může něco udělat.
Národní parky, stejně jako zbytek planety,
jsou dnes ohroženy extrémním počasím,
stupňujícím se znečištěním
a úbytkem biodiverzity a přirozeného prostředí.
Něco je důsledkem rozhodnutí, která činíme v každodenním životě.
Ohrožujeme tím blahobyt náš
i budoucích generací.
Ale nejsme bezmocní.
Ještě můžeme vše zvrátit.
Pokud začneme jednat hned.
Na některých chráněných místech už jsme začali.
V srdci Afriky ve Rwandě leží Národní park Volcanoes.
Po genocidě, která zemi rozvrátila,
se tento malý národ znovu vzchopil.
A jak se Rwanda uzdravovala,
dala přednost ochraně přírody.
Bohatá sopečná půda je obdělávána až k nenápadné kamenné zdi.
Za touto hranicí
žije jedna ze dvou posledních populací ohrožené gorily horské.
Rodina se snaží co nejlépe využít bambus.
V tlupě je devět samic
včetně téhle matky s novorozencem,
nejmladší gorilou v celém parku.
Ve třech týdnech umí sotva zvednout hlavičku.
Za pár měsíců jí rwandská vláda dá jméno
během obřadu, který oslavuje narození každé nové gorily.
Se svými sedmi sourozenci patří k baby-boomu,
který počet horských goril zdvojnásobil.
Jejich tatínek Mirambo
si dává šlofíka
a jeho tříletý syn Paradiso
zatím dohlíží na celou rodinu.
Chce na tátu udělat dojem.
Má všechny předpoklady stát se příštím vůdcem.
Ale bude potřebovat trochu vychovat.
Národní park Volcanoes je rájem goril,
ale ne vždy to tak bylo.
Ještě před 40 lety tu bylo běžné pytláctví a ničení přirozeného prostředí.
Ale snahy tyto gorily chránit přispěly k tomu,
že jsou dnes Mirambo a jeho rodina v bezpečí.
I když opustí bezpečné útočiště svého lesa.
Opatrně překračují zídku národního parku.
I ostatní opouštějí park a hledají lahůdky.
Vzácný kočkodan zlatý, který žije pouze v těchto horách,
vyráží na sběr brambor.
Ale divokým zvířatům se tu neubližuje.
A netratí na tom ani farmáři.
Zničenou úrodu jim proplatí
a příjmy z gorilí turistiky se investují do místních komunit.
A tak tu lidé mohou žít udržitelně s přírodou.
Existují plány na rozšíření území parku.
To zaručí, že než se vůdcem tlupy stane Paradiso,
bude budoucnost jeho i jeho druhů zajištěna.
Díky aktivní ochraně přírody se podařilo zachovat
mnoho národních parků a jejich obyvatel po celém světě.
V Yellowstonu žije zvířecí druh
zásadní pro identitu amerického národa.
Zhruba před sto lety
čelil americký bizon hrozbě vyhynutí.
Dnes tu v bezpečí stromů leží
pár minut staré bizoní tele.
Brzy bude dost silné, aby začalo objevovat svět
a potkalo své kamarády.
Dnes se Yellowstonem toulá asi pět tisíc bizonů.
Tato atrakce láká miliony návštěvníků,
kteří park každý rok navštíví.
Na pocit, kdy jsem poprvé spatřil bizona,
nikdy v životě nezapomenu.
Právě tady jsem si jako dítě
poprvé začal vážit toho, že mám i já v přírodě své místo.
Že jsem součástí něčeho, co mě daleko přesahuje.
Každému bych přál, aby měl možnost navštívit národní park.
Aby zažil tu nádheru a zázrak přírody.
Aby pochopil, že každý z nás je součástí vzácného přírodního světa.
Každý náš nádech.
Každá vypitá sklenice vody.
Spousta lékařských a vědeckých objevů.
Dosud nenarušená příroda se našeho života dotýká v mnoha směrech.
Je na nás, abychom ji chránili,
pečovali o ni
a předali tyto oblasti nedotčené přírody příští generaci.
Pojďme společně prozkoumat zázraky a tajemství
nejúchvatnějších národních parků naší planety.
Překlad titulků: Natálie Nádassy