ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Бухта Ханаума - одне з моїх найулюбленіших місць.
Я виріс на Гаваях. Це задвірки мого дому.
Моя любов до природи почалася тут.
Коли я зростав, дика природа була
моїм звичним середовищем,
важливою частиною нашого життя.
Я хочу докласти зусиль, щоб так було й надалі
для моїх дітей та онуків.
Приєднуйтеся до мене в цій похвалі найбільшим національним паркам планети,
мандрівці природними дивами, які є нашим невіддільним правом.
ДИВОВИЖНИЙ СВІТ
Мама мені розповідала, що, коли була вагітна,
вона приходила, сідала, слухала океан
і дивилася, як хвилі накочуються на коралові рифи.
Вона жартувала, що саме тому я такий спокійний.
Я провів тут багато часу ще навіть не народившись.
Коли мені було шість, бухта Ханаума стала ще одним диким місцем,
що перебуває під охороною.
Те, що почалося як бажання зберегти дику природу на радість людям,
стало глобальним рухом
за збереження цих територій для майбутніх поколінь.
Сюди можна втекти від клопотів буденного життя,
і це натхнення для наших дітей.
Рай для загрожених видів
і розплідник для наукових досліджень.
Вони не лише підтримують найширший спектр життя на землі,
а й регулюють клімат,
очищують повітря
та воду.
Коли людство почало захищати ці дикі місця,
ми не розуміли, якими важливими вони стануть.
Сьогодні це останні бастіони
дикої природи й тваринного світу.
Деякі з них такі віддалені,
що ми лише починаємо відкривати їхні секрети.
Візьміть, Національний парк Лоанґо в Габоні, на західному узбережжі Африки.
Це рай для тварин тропічного лісу.
Але багатьох тутешніх мешканців приваблює одне й те ж місце.
Пляж.
Це одне з останніх місць, де широкий тропічний ліс Конго
зустрічається з Атлантичним океаном.
Буйволи скубуть зелень,
вкриту морською сіллю…
мінералом, який важко знайти в тропічному лісі.
Китицевуха свиня…
жадібна до свіжих морепродуктів.
Африканські лісові слони приходять на пляж і змішуються з морським гігантами.
Як-от ця стокілограмова шкіряста черепаха.
А одна тутешня істота
навчилася максимально використовувати всі берегові блага.
Удень бегемоти проводять час у прісноводних лагунах.
Ховаючись від сонця.
З наближенням вечора
вони зазвичай переходять на улюблені пасовища.
Але не цей хлопець.
У нього дещо інше на гадці.
Він чимчикує прямо в прибій!
Його тритонна туша здається легшою в солоній воді.
Хвилі змивають з нього паразитів
і заспокоюються ушкодження, отримані вдень.
Більше ніде в Атлантичному океані
не побачиш бегемота.
Він тут не лише, щоб попірнати.
Він хоче піймати хвилю.
Водяний вал несе його на північ, до берега.
До його улюбленого місця для вечері.
Тепер, коли він нагуляв апетит, він усю ніч скубтиме траву.
Поки сонце сідає уздовж усього узбережжя, інші бегемоти його наслідують.
Покидаючи свої лагуни, щоб осідлати хвилю.
Бегемоти-серфери Лоанґо.
Це в черговий раз підтверджує,
що світ природи може й далі нас дивувати,
якщо ми знайдемо місце для його процвітання.
Острівці недоторканої природи
зазвичай пролягають на погано приступній території,
що робить національні парки важливими й цінними заповідниками
для всім відомих тварин,
а також рідкісних і неймовірних істот.
На іншому боці Африки, на острові Мадагаскар,
є віддалений заповідник Цінгі-де-Бемарага.
Ця неприступна кам'яна фортеця,
породила види, яких не знайти більше ніде на землі.
Гірська ігуана,
нещодавно відкрита й раніше не зафільмована.
Його довгі пальці й пазурі допомагають йому триматися за прямовисну скелю.
Ліс, що оточує вершини, приховує рідкісних істот,
яких можна знайти лише в Цінгі.
Включно з одним із найневловиміших мешканців парку.
Сіфака Ван-дер-Декена.
Для багатьох із цих зникомих лемурів це місце стало домом.
Як і більшість приматів, вони проводять більшість часу, ховаючись на дереві.
У цієї маленької групи нова відповідальність.
Хоча йому всього вісім тижнів, скоро на нього чекає перевірка на витривалість.
Тому мама постійно його заохочує.
Підтримує його бажання покинути її…
і досліджувати цей світ.
Лазіння й стрибки -
найкраще навчання для життя в цьому парку.
З часом він долатиме 30 метрів одним стрибком.
А поки це маленькі кроки.
Схоже, його не хвилює задушлива спека,
але інші бережуть сили,
ховаючись у тіні.
Це пік засушливого сезону.
Сіфаки переважно отримують поживні речовини й воду з листя.
Але ресурси в цій частині лісу скоро вичерпаються.
Свіже листя залишилося лише в невеличких затінених сховках,
розкиданих між вершинами.
Самиці вирішують, що час діяти.
Лабіринт щербатих, гострих, мов лезо, шпилів
проліг між ними й виживанням.
Унизу зяє прірва.
Маля мусить з усіх сил чіплятися за маму.
Додаткова вага означає, що кожен її рух має бути надточним.
Одна єдина помилка може виявитися фатальною.
Це лабіринт,
але вони знають таємний шлях.
Колись він теж його вивчить,
але поки йому просто треба триматися
міцно.
Досвідчені мисливці облітають скелі.
Їм не варто затримуватися тут ні на мить.
Мама робить останній ривок…
до безпечного місця…
…поки нарешті…
вони не дістаються до пристанища, захованого між скелями…
в якому повно соковитого листя.
Героїчна й виснажлива подорож.
Він повторить її багато разів
у наступні роки.
Що ізольованіший національний парк,
то незвичніші його мешканці
й неймовірніші їхні звички.
Через це так важливо захищати острови.
Як ось цей на півдні Японії.
Домівка національного парку Якусіма й стародавнього лісу.
Мох вкриває землю.
Фіґові дерева й баньян
обплели своїм корінням ландшафт.
Гігантські японські кедри,
деяким з яких тисячу років, височіють над головою.
Ізоляція видозмінила істот, які тут живуть.
Багато жителів острова менші, ніж їхні континентальні родичі.
Цей плямистий олень лише метр на зріст.
Його дієта з опалого листя поживна,
але не найсмачніша.
І вона не задовольняє цього ласуна.
Якби ж він міг дотягнутися до фруктів і ягід високо вгорі.
Але в Якусімі бувають вітроломи.
Якщо ти знаєш, де їх знайти.
Японські макаки.
Цю банду він і сподівався знайти.
Тепер йому просто треба бути терплячим.
Макаки - ключ
до найсолодшої їжі в лісі.
Як кажуть, терпіння - велика сила.
Усі олені знають, що ці мавпи
неохайно їдять.
Їжа, яка вони впускають, багата на цукор.
Але це все, що є.
Оленя не проженеш із цього бенкету.
Але зайнятий самець стає ідеальною цяцькою.
Як виявляється, безкоштовних обідів не буває.
В обмін на їжу
олень має послужити конячкою.
Треба ж закріпити дружбу.
Але це вже точно остання зупинка.
Національні парки не лише забезпечують диких тварин їжею та притулком.
Ми досі дізнаємося про переваги захисту дикої природи.
У 1872 році
Єлловстоун на заході Сполучених Штатів
став першим національним парком у світі.
Вісім тисяч квадратних кілометрів вільного простору в Скелястих горах.
Геологічно активного
й видовищного.
Тут сконцентровано найбільше диких тварин
в нижніх 48 штатах.
Одна з найкращих американських ідей.
Парк заснований на користь і радість народу.
І цю ідею підхопили на глобальному рівні.
Сьогодні приблизно 15 % землі
й майже 8 % океанів захищено.
Більшість протягом мого життя.
Ми усвідомили справжню цінність цих останніх диких місць,
і те, що відбувається всередині парків, впливає на нас усіх.
Візьміть, дощові ліси.
Це домівка для більшої частини всього життя на землі.
Якщо ви не певні, чому так важливо захищати це біорізноманіття,
подумайте ось про що. Чверть усіх наших ліків
походить із дощового лісу.
Ми досі робимо нові медичні відкриття,
що були в нас перед носом.
У Національному парку Мануель Антоніо, в Коста-Риці,
навіть знайомі обличчя можуть нас здивувати.
Трипалий лінивець насолоджується сонцем.
Через найповільніший метаболізм серед усіх ссавців
йому не можна марнувати енергію.
Але він голодний.
На щастя, далеко йти не треба.
Якщо ти місяць перетравлюєш один єдиний листок,
мабуть, варто знайти найкращий.
Як і всі лінивці, він погано бачить.
Тому він використовує нюх.
Старе листя його не цікавить.
Йому потрібна досконалість.
Але на обід доведеться зачекати.
Дощ його охолоджує.
На відміну від мавп,
він не може розігрітися під час руху.
Але дощовий ліс забезпечує його ідеальним шезлонгом,
де можна провернути один трюк.
Він змінює колір на яскраво-зелений.
Це водорості, які поки знайшли лише на лінивцях,
і саме вони так його забарвлюють.
І це ще не все.
Ціле мікроцарство живе в його хутрі.
Принаймні для 80 видів це місце є домівкою…
включно з вогнівками, що проводять життя на цьому лагідному господарі.
Його ідеальне - густе, вологе, зігріте сонцем - хутро
дозволяє цьому маленькому світу процвітати.
Саме тому вчені вважають, що цей лінивець
може бути корисним для всіх нас.
Він наче малесенька фармацевтична фабрика.
Грибок у його хутрі виробляє хімічні речовини,
які мають потенціал для боротьби з раком і малярією,
а також супербактерій, стійких до антибіотиків.
Якщо ми зможемо захистити його та дощовий ліс,
цей сонний лінивець може врятувати всіх нас.
Щоб зберегти наші парки та всіх їхніх мешканців,
ми мусимо також подбати про чистоту земель і водойм за їхніми межами.
Кожен захищений шматочок живої природи, байдуже наскільки віддалений,
пов'язаний із зовнішнім світом…
через рух вітру,
води
та тваринного світу.
На північному узбережжі Австралії
чверть мільйона напівлапчатих гусей табуняться…
для відльоту в Національний парк Какаду.
Місцевість рясніє болотами, річками й стариками,
і рух води тут визначає долю всього.
У сухий сезон гуси наїдаються водяними горіхами,
які знаходять у западинах.
Але щастя однієї тварини може бути бідою для іншої.
Морські крокодили,
найбільші у світі рептилії.
Сухий сезон - небезпечний час для цих хижаків.
П'ятиметровий крокодил, щоб дістатися до глибших вод,
має перетнути ділянку суперника.
Але ризикнути варто.
Крокодили, які вчасно не нагадаються, будуть поховані у висохлому болоті.
Але йому вдається дістатися системи річок, яка зв'язує Какаду з морем.
Тепер він прискорюється.
Він минає свою звичну жертву.
Там, куди він прямує, є краща пожива.
Каллз-Кроссинг,
дорога, яку затоплює лише в найвищі приливи року.
Він розрахував час абсолютно точно.
Коли підіймається річка, кефаль, що припливає з моря,
користається своїм єдиним шансом перетнути дорогу
й далі плисти вгору за течією до нерестовищ.
І крокодили це знають…
що робить це, ймовірно, найбільшим зібранням морських крокодилів на Землі.
Але вода така каламутна, що він не бачить риби.
Тож він простягає кінцівки
й виставляє пальці.
Його луска вкрита датчиками тиску.
Простягаючись, він може точніше відстежувати рух його жертви.
Керована інстинктом, кефаль не поверне назад.
Ці стародавні хижаки мають найпотужніші щелепи у тваринному царстві.
Усього за годину після припливу…
усе скінчено.
Він повертається до самітницького життя,
користуватися вигодами парку
й багатою поживою, що приходить з моря за межами Какаду.
Великий Бар'єрний риф Австралії.
Дві з половиною тисячі кілометрів рифів, атол та островів.
Найбільша система коралових рифів у світі.
Здебільшого захищена як морський парк.
Під його поверхнею
вибух життя й різноманіття.
Це метушливий підводний мегаполіс.
Корали це лише 1% океану,
але вони підтримують приблизно чверть всього живого в морі.
Великий Бар'єрний риф такий незвичайний,
що найменші місцинки тут відіграють величезну роль.
Острів Рейн лише пів милі завдовжки,
малесенька смужка піску у величезному океані.
Парк - рятівне коло для 90%
тутешніх зникомих зелених черепах.
Щоліта тисячі цих черепах перетинають величезні відстані через Тихий океан,
щоб опинитися на цьому острівці…
найбільшій гніздовій ділянці зелених черепах у світі.
До мільйона яєць відкладається в цьому піску щосезону…
вже тисячу років.
Але наш світ швидко змінюється.
Сьогоднішнє прискорення темпів зміни клімату
має катастрофічні наслідки.
Стать голопуцька залежить від температури в середині гнізда.
Гарячіший пісок означає, що 99 % дитинчат, що вилуплюються тут,
жіночої статі.
І це не все.
Із нагріванням планети й підняттям води
гніздові ділянки можуть затоплюватися, разом з яйцями.
Більшість пляжу вище рівня моря на якісь сантиметри,
й острову Рейн загрожує серйозна небезпека.
Кажуть, що ми перше покоління,
що відчуває наслідки глобального потепління.
І останнє, яке може цьому якось зарадити.
Нашим паркам, як і решті планети,
тепер загрожує екстремальна погода,
неспинне забруднення
і скорочення біорізноманіття та середовища існування.
Почасти це результат виборів, які ми всі робимо щодня
Ми ризикуємо власним добробутом…
і добробутом наступних поколінь.
Але ми не безсилі.
Ми можемо все змінити.
Якщо почнемо діяти зараз.
У деяких захищених місцях ми вже це зробили.
У серці Африки Національний парк вулканів Руанди.
Після того, як геноцид розірвав країну на шматки,
цей крихітний народ відбудував її.
І коли Руанда зцілилася,
пріоритет було віддано консервації.
Багатий вулканічний ґрунт обробляється аж до прихованої кам'яної стіни.
За цими межами
одне з двох останніх поселень загрожених гірських горил.
Сім'я максимально використовує бамбук.
У цій зграї дев'ять самиць,
включно з матір'ю та новонародженою,
наймолодшою горилою в усій групі.
Їй усього три тижні, і вона ледве може підняти голову.
Через кілька місяців їй дасть ім'я
уряд Руанди під час церемонії,
на якій святкують народження кожної нової горили.
Вона та її сім братів і сестер - сплеск народжуваності,
завдяки якому кількість гірських горил подвоїлася.
Поки їхній батько, Мірамбо,
трохи задрімав,
його трирічний син Парадізо
пильно наглядає за родиною.
Він хоче справити враження на батька…
і, схоже, має нахили, щоб стати лідером.
Але йому ще треба трохи підрости.
Національний парк вулканів - рай для горил,
але так було не завжди.
Лише 40 років тому браконьєрство й знищення середовища існування лютували.
Але зусилля із захисту горил означають, що сьогодні
Мірамбо та його сім'я в безпеці.
Навіть коли вони залишають захисток їхнього лісу.
Вони обережно перетинають паркову стіну.
Інші також залишають парк у пошуках делікатесів.
Рідкісні золоті мавпи, що живуть лише в цих горах,
приходять за картоплею.
Але диких тварин не чіпають.
І фермери нічого не втрачають.
За ушкоджений урожай платять,
і прибуток з туризму реінвестується в місцеві спільноти.
Отже, люди можуть підтримувати стійкі стосунки з природою.
І є плани збільшити розмір парку.
Щоб до часу, коли Парадізо верховодитиме тут,
майбутнє його виду і його самого було убезпечене.
Завдяки активній консервації захищено
багато світових парків та їхніх мешканців.
У Єлловстоуні це включає види,
фундаментальні для національної ідентичності.
Лише сто років тому
американським бізонам загрожувало вимирання.
Сьогодні під захистом дерев
лише кілька хвилин тому народилося теля бізона.
Скоро вона набереться сил, щоб досліджувати цей світ
і познайомитися з товаришами.
Приблизно 5 000 бізонів зараз блукають Єлловстоуном.
Це головна принада для мільйонів відвідувачів
які щороку приїжджають у парк.
Те, що я відчув, побачивши вперше бізона,
я ніколи не забуду.
Саме тут у дитинстві
я почав справді цінувати своє місце в природі.
Те, що я частина чогось більшого, ніж я сам.
Я б хотів, щоб у всіх був шанс відвідати національний парк.
Щоб відчути чисту радість і побачити диво природи.
Щоб зрозуміти, що всі ми частина цього неоціненного природного світу.
Кожний подих, який ми робимо.
Кожна склянка води, яку п'ємо.
Стільки медичних і наукових відкриттів, що ми робимо.
Дика природа пов'язана з нашим життям у стільки способів.
І ми маємо захистити її,
подбати про неї
і передати ці дикі простори наступному поколінню.
Приєднуйтеся до мене, щоб дослідити дива й таємниці
найнеймовірніших національних парків на планеті.
Переклад субтитрів: Людмила Речич