EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Hanauma Bay er et av mine favorittsteder.
Jeg vokste opp i Hawaii. Dette var hagen min.
Min kjærlighet til naturen begynte her.
Da jeg vokste opp var villmark og hverdagens steder
to sider av samme sak, en viktig del av våre liv.
Jeg vil sørge for at verdens urørte villmark bevares
for mine barn og barnebarn.
Bli med på denne hyllesten av planetens flotteste nasjonalparker og villmarker,
en reise gjennom underverket vår felles fødselsrett er.
EN VERDEN AV UNDERE
Mamma pleide å si at mens hun var gravid,
pleide hun å sitte og lytte til havet
mens hun så bølgene skylle over korallrevene.
Hun sa at det var derfor jeg ble så rolig.
Jeg hadde tilbragt mye tid her før jeg kom til verden.
Da jeg var seks, ble Hanauma Bay et av de stadig flere vernede områdene.
Det som begynte som et felles ønske om å beskytte villmark,
har blitt en global bevegelse
for å bevare områdene for fremtidige generasjoner.
Her kommer man seg bort fra hverdagens mas
og det inspirerer våre barn.
Et fristed for truede arter
og et arnested for forskning.
Her finnes den største samlingen av liv på jorden,
de regulerer klimaet,
renser luften
og rengjør vannet vårt.
Da menneskeheten begynte å beskytte disse områdene
visste vi ikke hvor viktige de ville bli.
I dag er de noen av de siste tilfluktsstedene
for villmark og dyreliv.
Noen er så avsidesliggende
at vi først nå begynner å avdekke deres hemmeligheter.
Som Loango nasjonalpark i Gabon på Afrikas vestkyst.
Det er et tilfluktssted for tropiske skogsdyr.
Men mange av dyrene her flokker til det samme stedet.
Stranden.
Et av de siste stedene der den store Kongo-regnskogen
møter Atlanterhavet.
Bøfler beiter på planter
som er dekket av havsalt…
et mineral som er sjeldent i regnskogen.
Et penselsvin…
med et sug etter fersk sjømat.
Afrikanske skogselefanter kommer til stranden og møter marine kjemper.
Som denne havlærskilpadden på ett tonn.
Og det er et dyr her
som har funnet ut hvordan man utnytter sjøsidens mange tilbud.
Flodhester holder seg i ferskvannslaguner om dagen.
I ly fra solen.
Når kvelden lir
trekker de innover i landet for å beite.
Men ikke denne fyren.
Han har andre planer.
Han begir seg rett ut i bølgene!
Kroppen på tre tonn føles lettere i saltvann.
Bølgene vasker vekk parasitter
og lindrer dagens skraper og sår.
Ingen andre steder ser man en flodhest
i Atlanterhavet.
Men han vil ikke bare ta en dukkert.
Han vil ri på bølgene.
Han rir nordover langs kysten.
Til han er ved sitt foretrukne middagssted.
Han har blitt veldig sulten, og beiter hele kvelden.
Mens solen går ned over kysten, følger andre flodhester etter.
De forlater lagunen og surfer på bølgene.
Loangos surfende flodhester.
Dette viser at naturen kan fortsette å overraske oss
om vi gir den plass til å blomstre.
Naturens siste tilfluktssteder
er ofte steder som ligger vanskelig til,
så nasjonalparker er viktige og verdifulle verneområder
for ikoniske dyr,
samt sjeldne og spesielle skapninger.
På den andre siden av Afrika, på Madagaskar,
ligger den avsidesliggende Tsingy de Bemaraha nasjonalpark.
Det utilgjengelige steinfortet
har fostret frem arter som ikke finnes andre steder.
En steiniguan,
nylig oppdaget og aldri før filmet.
De lange tærne og klørne gir ham godt grep på steinveggen.
Skogen rundt toppene beskytter sjeldne dyr
som kun finnes her.
Inkludert en av parkens mest unnvikende beboere.
Propithecus deckenii.
Mange utrydningstruede lemurarter bor i parken.
Som de fleste primater tilbringer de store deler av tiden i trærne.
Denne lille gruppen har fått et nytt ansvar.
Han er bare åtte uker gammel, men vil snart bli satt på prøve.
Mor oppmuntrer ham.
Bygger opp selvtilliten hans…
slik at han kan utforske verden.
Klatring og hopping
er den beste treningen for livet i parken.
Snart vil han kunne hoppe hele ni meter i ett sprang.
Frem til da tar han babyskritt.
Han er ikke preget av den tyngende heten,
men de andre sparer på kreftene ved å hvile i skyggen.
Det er midt i tørkeperioden.
Sifaker tar til seg næring og vann ved å spise blader.
Men det er snart ikke flere ressurser i området.
Den eneste ferske maten befinner seg i små, skyggelagte verneområder
mellom klippene.
Hunnene bestemmer seg for å dra dit.
En labyrint av grovskårne, skarpe spir
ligger mellom dem og overlevelse.
Og under ligger avgrunnen.
Babyen må bruke alle krefter på å klamre seg til moren.
Den ekstra vekten betyr at hun må finberegne enhver bevegelse.
Et enkelt feiltrinn kan føre til den sikre død.
Det er en labyrint,
men de kan en hemmelig vei.
En dag vil han lære den,
men inntil videre må han klamre seg godt fast.
Dyktige jegere patruljerer steinlandskapet.
De bør komme seg bort herfra.
Moren gjør en siste innsats…
og nærmer seg sikkerhet…
før de endelig…
når frem til verneområdet mellom steinene…
fullt av saftige blader.
En episk og utmattende ferd.
En ferd han vil gjenta mange ganger
i årene som kommer.
Jo mer isolerte nasjonalparkene er, desto mer uvanlig er dyrelivet,
og desto mer oppsiktsvekkende er deres adferd.
Dette gjør at øyer er spesielt viktige å beskytte.
Som denne i det sørlige Japan.
Her finner vi Yakushima nasjonalpark og en urskog.
Mose dekker bakken.
Fiken- og poppelfikentrær strekker røtter gjennom landskapet.
Gigantiske, japanske sedertrær,
noen over tusen år gamle, rager over dem.
Isolasjon har formet dyrelivet her.
Øyboere er mindre enn sine slektninger på fastlandet.
Denne sikahjorten er bare én meter høy.
Døde blader stilner sulten,
men smaker ikke så godt.
Og de demper ikke søtsuget.
Om han bare kunne nå frukten og bærene som henger der oppe.
Men det finnes nedfallsfrukt her.
Om man vet hvor de er.
Japanmakaker.
Dette er gjengen han så etter.
Nå må han bare være tålmodig.
Og makakene er nøkkelen
til skogens søteste mat.
De sier at tålmodighet er en dyd.
Hjortene vet at disse apekattene
griser når de spiser.
Maten de kaster fra seg er full av sukker.
Men det er lite av den.
Hjorten gjør det meste av gildet.
Men en distrahert bukk blir et perfekt leketøy.
Og det viser seg at ingen lunsj er gratis.
Han fikk spise seg mett,
og nå må hjorten ut på en heisatur.
Det er lurt å blidgjøre sine allierte.
Men dette er definitivt siste stopp.
Våre nasjonalparker gjør mer enn å tilby mat og ly til dyreliv.
Vi oppdager stadig flere fordeler ved å beskytte villmark.
I 1872
ble Yellowstone vest i USA
verdens første nasjonalpark.
Nesten 9000 kvadratkilometer i Rocky Mountains.
Geologisk aktiv
og spektakulær.
Her finnes den største konsentrasjonen av dyreliv
i det kontinentale USA.
En av USAs beste ideer.
Etablert for folkets nytte og fornøyelse.
Og det bredte seg over hele verden.
I dag er rundt 15 prosent av landarealet
og nesten åtte prosent av havområdene vernet.
Det meste ble vernet i min levetid.
Vi har begynt å forstå verdien av disse siste ville stedene.
Og at det som skjer i nasjonalparkene påvirker oss alle.
Som regnskogene.
Her finner man over halvparten av alt liv på land.
Om du ikke vet hvorfor artsmangfoldet er viktig å beskytte,
tenk på dette: En firedel av all medisin
stammer fra regnskogen.
Vi oppdager fremdeles nye medisiner
som gjemmer seg i det fri.
I Costa Ricas Manuel Antonio nasjonalpark
kan selv kjente fjes overraske oss.
Et trefingerdovendyr later seg i solen.
Med lavest stoffskifte blant pattedyrene kan han ikke sløse med kreftene.
Men sulten gnager.
Han slipper heldigvis å gå langt.
Når det kan ta en måned å fordøye ett blad,
tar man seg tid til å finne det beste.
Som alle dovendyr, ser han dårlig. Så han snuser frem de beste bladene.
De gamle vil han ikke ha.
Han gir seg ikke før han finner det perfekte.
Men middagen må vente.
Regnet kjøler ham ned.
I motsetning til apekattene kan han ikke bli varm ved å bevege seg.
Men regnskogen tilbyr en perfekt solstol
der han kan utføre et fiffig triks.
Han skifter farge, og blir knallgrønn.
Det er alger, til nå kun observert på dovendyr,
som gir ham dette unike skjæret.
Det er ikke alt.
I pelsen hans finner vi et mikrorike.
Minst 80 arter har sitt hjem her.
Inkludert dovendyrmøll,
som tilbringer sitt voksne liv på sin milde vert.
Hans perfekte blanding av tykk, fuktig pels, oppvarmet av solen,
sikrer at livet i pelsen kan blomstre.
Og derfor tror forskere at denne dovendyr-arten
kan komme oss alle til nytte.
Han er en liten farmasøytisk fabrikk.
Sopp i pelsen produserer kjemikalier
med potensial til å motarbeide kreft, malaria
og antibiotikaresistente bakterier.
Om vi kan beskytte ham og regnskogen,
kan det døsige dovendyret redde oss alle.
For å beskytte våre nasjonalparker og deres beboere,
må vi også beskytte helsen til områdene utenfor deres grenser.
For alle beskyttede områder, uansett hvor avsidesliggende,
er knyttet til verden utenfor…
gjennom vindens ferd,
vann,
og dyreliv.
Over Australias nordlige kyst
flokker en kvart million skjæregjess sammen…
for å fly til Kakadu nasjonalpark.
Et landskap preget av våtmarker, elver og vannhull,
der vannets omskiftelighet avgjør alles skjebne.
I tørkeperioden spiser gjessene vannkastanjer
fra den grunne gjørmen.
Men ett dyrs lykke kan være et annets fare.
Saltvannkrokodiller,
verdens største reptiler.
Tørketiden er farlig for disse rovdyrene.
En 4,5 meter lang hann som vil komme seg på dypere grunn
må krysse en rivals territorium.
Men det er verdt innsatsen.
Krokodiller som ikke flytter seg kan bli begravd i tørkende gjørme.
Men han kommer seg til vanndragene som knytter Kakadu til havet.
Nå går alt mye fortere.
Han glir forbi byttedyr.
Det er bedre mat i vente.
Cahills vadested,
en vei som oversvømmes ved årets høyeste tidevann.
Han har timet alt perfekt.
Når elven stiger kommer muller fra havet
for å forsøke å komme forbi vadestedet
og fortsette ferden opp elven mot gyteplassen.
Det vet krokodillene…
så dette er den største ansamlingen
av saltvannkrokodiller i verden.
Men vannet er så grumsete at han ikke ser fiskene.
Så han sprer lemmene sine
og strekker ut fingrene.
Skjellene er dekket av trykksensorer.
Ved å strekke seg ut kan han lettere oppdage byttedyrets bevegelser.
Mullene er drevet av instinkt, og snur ikke.
De urgamle rovdyrene har dyrerikets kraftigste bitt.
Og så, en time etter høyvann…
er det over.
Han vender tilbake til et ensomt liv,
og lever godt i nasjonalparken
og nyter havets rikdom utenfor Kakadu.
Australias Great Barrier Reef.
Hele 2400 kilometer med rev, atoller og øyer.
Verdens største korallrev.
Størsteparten beskyttet som marin nasjonalpark.
Under overflaten
finner man en eksplosjon av liv og mangfold.
Det er en travel undervannsmetropol.
Korallrev utgjør én prosent av havet,
men understøtter nesten en firedel av livet i havet.
Great Barrier Reef er så spesielt
at selv de minste stedene her spiller en viktig rolle.
Raine Island er bare 800 meter lang,
en knøttliten sandstripe i et digert hav.
Parken er en livline for 90 prosent
av regionens utrydningstruede grønne havskilpadder.
Hver sommer reiser flere tusen av dem lange avstander over Stillehavet
for å nå den lille øya…
som er verdens største hekkeplass for grønn havskilpadde.
Opp mot én million egg legges i sanden hver sesong…
og dette har pågått i tusen år.
Men vår verden forandrer seg fort.
Klimaforandringens økende hastighet
har ødeleggende konsekvenser.
De nyklekte ungenes kjønn bestemmes av temperaturen i redet.
Varmere sand betyr at opp mot 99 prosent av egg som klekkes her
er hunner.
Det er mer.
Jorden blir varmere, havet stiger,
og redene kan oversvømmes slik at eggene drukner.
Mye av stranden er centimetere over havnivå,
så Raine Island er i stor fare.
Det sies at vi er den første generasjonen som føler effekten av global oppvarming.
Og den siste som kan gjøre noe med det.
Våre parker, som resten av planeten,
er nå truet av ekstremvær,
eskalerende forurensning,
samt tap av biologisk mangfold og habitater.
Noe av det er resultatet av valg vi tar hver dag.
Vi risikerer vår egen velferd…
og kommende generasjoners.
Men vi er ikke maktesløse.
Vi kan snu det.
Om vi handler nå.
I noen beskyttede områder, har vi det.
Midt i Afrika, Volcanoes nasjonalpark i Rwanda.
Folkemord rev landet i stykker, men den lille nasjonen bygget seg opp igjen.
Og da Rwanda gjenopprettet seg, prioriterte de naturvern.
Den rike, vulkanske jorden dyrkes ved en steinvegg.
På den andre siden
finner man en av de to siste bestandene av de utrydningstruede fjellgorillaene.
En familie utnytter bambusen til det fulle.
Det er ni hunner i flokken,
inkludert moren med en nyfødt,
den yngste gorillaen i hele parken.
Hun er bare tre uker gammel, og greier knapt å løfte hodet.
Om et par måneder får hun et navn
av Rwandas regjering ved en seremoni
der de feirer hver gorilla som fødes.
Hun og hennes sju søsken er en del av en babyboom
som har doblet fjellgorilla-bestanden.
Mens faren deres, Mirambo,
tar seg en hvil,
passer den tre år gamle sønnen Paradiso på familien.
Han prøver å imponere faren…
og viser prov på at han er en fremtidig leder.
Men han trenger litt trening.
Volcanoes nasjonalpark er et paradis for gorillaer,
men slik har det ikke alltid vært.
For bare 40 år siden var krypskyting og ødelegging av habitat vanlig.
Men innsatsen for å beskytte gorillaene betyr at i dag
kan Mirambo og familien leve i trygghet.
Selv når de forlater verneområdet i skogen.
Forsiktig krysser de parkens mur.
Og det er flere som forlater parken på jakt etter delikatesser.
Sjeldne gullmarekatter som finnes kun i disse fjellene
kommer for å høste potet.
Men dyrelivet blir ikke skadet.
Og bøndene taper ikke på det.
De får erstatning for tapet,
og overskudd fra turisme investeres i lokalsamfunnene.
Det fører til en bærekraftig sameksistens med naturen.
De planlegger å utvide parkens grenser.
Det sikrer at når Paradiso blir familiens overhode,
er hans fremtid, og hans arts fremtid, trygg.
Aktivt naturvern beskytter
mange av verdens nasjonalparker og deres beboere.
I Yellowstone finner man arter som er viktige for nasjonens identitet.
For litt over 100 år siden
var amerikansk bison utrydningstruet.
I dag, beskyttet av trærne,
har en bisonkalv nettopp blitt født.
Snart vil hun være sterk nok til å utforske verden
og møte lekekamerater.
Det er rundt 5000 bison i Yellowstone,
høydepunktet for millioner av mennesker
som besøker parken hvert år.
Følelsen av å se bison for første gang
er noe jeg aldri vil glemme.
Det var her, som barn,
at jeg begynte å forstå min plass i naturen.
At jeg var en del av noe langt større enn meg selv.
Jeg skulle ønske alle fikk muligheten til å besøke en nasjonalpark
for å oppleve naturens gleder og underverker.
For å forstå at hver og en av oss er en del av denne dyrebare verdenen.
Hvert pust.
Hvert glass vann.
Mange av våre medisinske oppdagelser.
Vår uberørte natur har stor betydning for våre liv.
Det er vi som må beskytte den,
hjelpe den,
og gi den uberørte naturen videre til neste generasjon.
Bli med på vår oppdagelse av undere og hemmeligheter
i noen av planetens mest spektakulære nasjonalparker.
Tekst: Kjetil Almås